Vlastimil Vondruška

Pomsta bílého jednorožce

Hříšní lidé Království českého

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2020

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-9369-8 (epub)

ISBN 978-80-243-9370-4 (mobi)

Mé ženě Aleně

Píše se druhá polovina 13. století. České království patří k nejmocnějším v Evropě. Právem, ale také s trochou závisti označují současníci českého krále Přemysla II. Otakara „králem železným a zlatým“. Kutnohorské doly chrlí neuvěřitelné množství stříbra. Obávaná česká vojska porážejí v krvavých bojích nejednoho nepřítele. Český král soupeří s Habsburky o titul římského císaře.

Za pozlátkem slávy se však skrývají trhliny. Doma, v Českém království, zápasí Přemysl II. Otakar s vlastní odbojnou šlechtou. Páni si za časů jeho předků až příliš zvykli na slabou vládu a nyní jim pevná ruka vadí. Bojují každý s každým a všichni společně proti králi. Všem jde o jediné – ovládnout co největší majetek, urvat pro sebe co nejvíce moci. Je to doba nebezpečná a neklidná.

Aby upevnil svou moc, buduje panovník nová královská města a také hrady. Jedním z nich je i nedávno založený Bezděz v severních Čechách. Výstavbou hradu a dohledem nad odbojnou oblastí je pověřen mladý královský prokurátor Oldřich z Chlumu. Zastupuje panovníka, velí královské vojenské posádce, vybírá daně, stará se o bezpečnost na cestách a také hájí zemské právo. Vyšetřuje hrdelní zločiny, soudí a vynáší rozsudky. I když všechny své povinnosti plní jistě svědomitě, vyniká především při řešení detektivních případů.

I. KAPITOLA

Letní bouřky přicházely tady pod horami v severních Čechách většinou rychle a stejně rychle i odešly. K téhle se však schylovalo už od oběda. Nebe se zatáhlo šedavými mraky, v dálce hřmělo, pak se spustil prudký déšť, ale teprve za soumraku bouřka udeřila s plnou silou. Lidé se doma zděšeně křižovali, protože takové boží dopuštění už dlouho nepamatovali. Na nebi nad Bezdězem to vypadalo, jako by se otevřela gigantická pec, z níž šlehá oheň.

Ale nebyl to bohužel oheň jediný. Na křižovatce, kde z frekventované královské silnice do Lužice odbočovala upravená cesta na panství mocných Ronovců, zapálil blesk střechu zájezdního hostince. Každý, kdo tudy projížděl, ho dobře znal. Spravovala ho usměvavá šenkýřka a podle upravené štěpnice se jejímu podniku říkalo Zahrádka. Naštěstí se uvnitř před deštěm ukrýval více než tucet pocestných, kteří se hned vrhli do hašení. O chvíli později přispěchali na pomoc lidé z nedalekých chalup. Pomohl i déšť a nakonec nebyly škody tak veliké, jak se jindy při bouřkách stávalo. Klidná nebyla ani posádka nedalekého Frýdlantu, neboť odlesk plamenů byl vidět až tam. I tenhle hrad patřil pánům erbu se dvěma zkříženými ostrvemi ve zlatém poli. Stál na konci strmého pískovcového ostrohu utopený v lesích a vypadal jako šelma, která se krčí připravená ke skoku na kořist. Blesky osvětlovaly mohutné hradby a střechy stavení. K hradní bráně vedla jediná pořádná cesta od nedaleké tvrze, které místní říkali Kvítkov a Němci Blumenstein. Po každé vichřici museli chlapi z cesty odklízet popadané stromy, protože jejich kořeny se kvůli pískovcové skále nikdy nedostaly tak hluboko, aby stromy odolaly silnému větru. Zatímco posádka se krčila v čeledníku vedle brány a při zapálené svíčce se chlapi mezi sebou sázeli, kolik stromů padne do rána, rodiny obou bratrů, kteří hrad společně vlastnili, seděly v paláci kolem krbu. V něm skomíraly plameny a vítr srážel dým komínem zpět do jizby. Okna roubeného patra paláce byla zakrytá okenicemi, ale vítr dvě utrhl a odkrytá okna blikala do bouřlivé noci jako kočičí oči.

Vítr zlověstně hučel a urvané okenice tloukly do zdi tak hlasitě, že uvnitř budovy nebylo téměř slyšet vlastní slovo. Proto nikdo z obyvatel hradu neslyšel zoufalý ženský výkřik, který doprovázel pád těla z hradeb. Nikoli u brány, ale na opačné straně, nad ponurou soutěskou, jíž se příznačně přezdívalo Peklo.

Dnem kaňonu, sevřeného strmými skalními stěnami, protékal Robečský potok a jeho břehy byly podmáčené stejně jako rozlehlá rašeliniště, která se táhla od Bezdězu až k Ploučnici. Místy byla půda tak měkká, že ji museli zpevňovat hatěmi, aby tudy kupci s těžkými povozy vůbec projeli. Dno Pekla ozářil blesk přesně ve chvíli, kdy tělo dopadlo na velký balvan, o který byl opřený uschlý zlomený smrk. Hlava udeřila o kámen, z temena se svezla bílá loktuše a odkryla vlasy barvy zralé slámy. Vzápětí ženina lebka praskla a tvář i balvan se zbarvily krví. Nešťastnice v tmavém soukenném šatu byla na místě mrtvá.

Na hradě ji začali hledat až před polednem následujícího dne. To se již vyčasilo, nebe bylo bez mráčku a slunce vysušovalo zmáčenou krajinu. Anežku postrádala jako první její švagrová Háta, protože jí nepřišla jako jindy pomoci do kuchyně. Háta byla dobromyslná žena a k Anežce se chovala shovívavě, protože sama byla mnohem starší a klidně by mohla být její matkou. Anežce bylo nedávno teprve dvacet let a byla třetí manželkou Častolova z Frýdlantu. To byl starší bratr Hátina manžela Alberta. Častolovovi bylo dvakrát víc let než jeho ženě. I když byli spolu už tři roky, Anežka dosud k jeho zlosti neotěhotněla. V poslední době se proto často hádali a Častolov své ženě ostře vyčítal neplodnost. Vina musela být na ní, protože z prvního manželství měl dceru Keruši. Z druhého neměl děti žádné a zoufale toužil po synovi.

Háta si nejdřív myslela, že Anežka zaspala proto, že se v noci snažila splnit Častolovovi jeho přání a konečně mu dát potomka, i když se téhle povinnosti vyhýbala. On si však uměl svá práva vynutit, protože vždycky jednal drsněji než její muž. Ti dva jako by ani nebyli bratři. Anežka byla zbožná a celkem bezbranná dívka, kterou nikdo na hradě neměl rád, ale Hátě jí bylo líto. Proto jí drobná provinění ochotně promíjela.

Teprve když se v kuchyni objevil Častolov a už od dveří houkl, aby mu připravila něco k jídlu, pochopila, že se asi něco stalo. Pro jistotu však opáčila: „Řekni si své ženě. Na mě křičet nemusíš.“

„To by se nesměla někde courat. Připrav mi něco teplého.“

„Ona s tebou v noci nebyla?“

„Ne! Až se objeví, vytmavím jí to,“ zabručel Častolov a aniž počkal na odpověď, rázně kuchyni opustil. Teprve teď začala Háta svou mladou švagrovou hledat. Protože se v kuchyni zrovna objevila její neteř Keruše, zeptala se pro jistotu, zda o ní neví ona.

„Co je mi do ní?“ odsekla dívka nerudně. Byla jen o dva roky mladší než její ztracená macecha a bytostně ji nesnášela.

„Tak se alespoň postarej o kaši. Je pro tvého otce,“ řekla popuzeně, otřela si dlaně o zástěru a oběhla komnaty v paláci. Na Anežku však nikde nenarazila. Vyšla na nádvoří hradu a zavolala si správce Děpolta. Ani on o své paní nevěděl. Ještě s jedním čeledínem prohledali celý hrad.

„Nikde není,“ hlásil kolem poledne mrzutě. Po noční bouřce byla všude spousta práce a on musel hledat ženskou. Neměl Anežku rád, protože ho neustále napomínala a vykládala mu o křesťanských ctnostech a o tom, jaké hrůzy ho čekají v pekle, pokud bude hřešit. V čeledníku se jejím řečem občas srdečně zasmáli.

„Brána byla v noci zavřená a ven urozená paní neodešla, tím jsem si jistý. Nikde není, opravdu!“ vykládal a ohlédl se, protože povoz zrovna přivážel další odvětvené kmeny, které čeleď odklízela z cesty před hradem. Na okamžik zaváhal, zda jí má říci o svém podezření, protože znamenalo další ztrátu času. Ale protože jistou odpovědnost ke svým pánům cítil, natáhl k Hátě ruku a pokračoval: „U hradby nad Peklem jsem našel tohle.“ Na jeho dlani ležel přetržený řetízek se stříbrným medailonkem. Patřil paní Anežce.

O hodinu později přinesli čeledíni její potlučené a zakrvácené tělo na Frýdlant.

„Co dělala v noci u hradeb?“ zeptal se Albert z Frýdlantu svého bratra. On sám byl skoro o deset let mladší. Hátu si bral, když mu bylo dvacet a jí třicet let. Dala mu syna a dceru, ale ta zemřela záhy po porodu. Co však bylo podstatné, měla vysoké věno, bez něhož by spolu s bratrem hrad nikdy nepostavili. Slušné věno měla i mrtvá Anežka, i když rozhodně ne tak vysoké jako její švagrová. Proto si Albert osoboval právo mít na hradě hlavní slovo, i když byl mladší. Často se proto hádali, jak bývalo mezi bratry obvyklé. Vlastnit hrad společně nikdy nedělalo dobrotu.

„Neměla to zkrátka v hlavě v pořádku,“ prohlásil nad mrtvým tělem své ženy chladně Častolov. „Bůh to vyřešil za mě. Řekl jsem jí to jasně. Pokud do konce roku neobtěžká, požádám pro její neplodnost církev o rozvod a vyženu ji.“

„Jenže to bys jí musel vrátit věno, milý bratře,“ upozornil pohrdavě Albert.

„Trochu úcty k mrtvému!“ napomenula švagra Háta.

Jejich námitky přehlédl a pokračoval: „Našel bych si zámožnější nevěstu, takže bych jí věno klidně vrátil. Už jsem se začal rozhlížet po okolí. Vím nejméně o dvou dívkách, které bych si sem mohl přivést. No, alespoň nemusím čekat a hádat se s církví. Ožením se, co nejdříve to půjde!“

„Anežka rozhodně nebyla dobrá manželka,“ ozvala se jeho dcera do trapného ticha, které zavládlo. „Ale promiň, teď mluvíš jako někdo, kdo na boží rozhodnutí nepočkal a osudu sám trochu napomohl.“

„Do toho tobě nic není, jak mluvím!“

„Mně jistě ne, ale být tebou, dala bych si na podobné řeči pozor před jinými. Kdo ví, co by mohlo lidi napadnout,“ pokračovala varovně Keruše. Byla to půvabná světlovlasá dívka s něžnou tváří, zasněnýma očima a drzým chováním. S otcem se v poslední době často hádala a několikrát od něj za to dostala nařezáno. Sice ne bolestivě, šlo spíše o symbolické vyjádření faktu, kdo má v rodině hlavní slovo, ale tím spíše se stavěla proti němu.

„Má pravdu,“ potvrdila Háta, když postřehla, že její švagr rudne zlostí. „Má totiž víc rozumu než ty. Zvláště krajského popravce by to určitě zajímalo!“

„Ženské nám nebudou mluvit do života!“ zařval a kopl vztekle do nosítek, na kterých leželo mrtvé tělo jeho nebohé manželky, div z něj nesklouzla na kamenité nádvoří před palácem.

„Já bych to sice nevyjádřil takhle neurvale, ale bratr má v jisté věci pravdu,“ snažil se uklidnit rozjitřené vášně Albert z Frýdlantu. „Proč do našich věcí zatahovat někoho cizího?“

„Ukládá nám to zemský zákon,“ upozornila zasvěceně Háta. Byla na vzteklé výlevy svého neurvalého švagra zvyklá. Na ni si nikdy nedovolil vztáhnout ruku, protože se svého mladšího bratra tak trochu bál. Albert z Frýdlantu byl urostlý rytíř, o půl hlavy převyšoval většinu svých příbuzných, měl mužně řezané rysy, a když o něco šlo, dokázal jednat rychle a nekompromisně. V boji na meče by nejspíše svého staršího bratra přemohl.

„Přemýšlejte,“ pokračovala Háta směrem ke svému manželovi, i když mluvila ke všem. „Krajský popravce je strýcem téhle mrtvé chudinky. Co by asi tak udělal, pokud bychom ho nepožádali o vyšetření její smrti?“

„Má pravdu,“ přidala se na její stranu zaraženě Keruše. Oba bratři se na sebe krátce podívali s útrpností mužů, kteří musí poslechnout radu ženy. Pak Častolov z Frýdlantu s přemáháním slíbil, že pro něj pošle a s pohřbem počkají, až vynese rozsudek.

„Stejně tu nic nezjistí,“ konstatoval suše. „Víme, kdy zemřela?“

„Nejspíše během té hrozné bouřky,“ řekl jeho bratr.

„Nebo taky ne,“ protestovala vehementně Háta. „Nepamatuju se, že bych ji zahlédla to odpoledne před bouřkou. Mohla zemřít mnohem dříve.“

„To nemohla,“ oponovala Keruše. „Zahlédla jsem ji před kuchyní těsně předtím, než se venku spustil ten strašný liják.“

„Stejně jsme byli všichni v paláci,“ upozornil Častolov.

„Tak co? Byla to nešťastná náhoda.“

„Pokud nemůžeme přesně určit, kdy se zřítila dolů, nemůžeme s jistotou tvrdit, že jsme v té době byli všichni v paláci,“ odmítl to jeho bratr. „Tys zašel do stájí, aby ses podíval na koně. Tvůj hnědák snáší bouřky špatně. A já byl zase v čeledníku.“

„Já musela ven pro vodu,“ připomněla Háta.

„I tak to byla nešťastná náhoda,“ stál si na svém Častolov. „Pršelo, bahno a mokré kameny zatraceně kloužou, proto spadla.“

„Měl bys pravdu, pokud by se svalila někde na nádvoří. Mně se to stalo taky, když jsem se z čeledníku vracel,“ řekl pomalu a zamyšleně Albert z Frýdlantu. „Jenže proč by lezla v takovém nečase na hradby? Nikdy tam nechodila.“

„Proč jste se pohádali?“ zeptala se otce útočně Keruše.

„Slyšela jsem, jak na ni křičíš.“

„To vás nemusí zajímat. A stalo se to už včera ráno, takže to s její smrtí nesouvisí.“

„Ale co když právě to byla poslední kapka, kdy pohár trpělivosti přeteče?“ řekla Háta a pokřižovala se. „Co když tam šla s přesným cílem? Rozhodla se, že si ze zoufalství sáhne sama na život. Jinak se její smrt vysvětlit nedá.“

„Vzít si život je smrtelný hřích a takový člověk nesmí být pohřben v posvěcené půdě!“ vyhrkl polekaně Častolov. „Možná jsem se s ní někdy hádal, ale rozhodně si proto nezaslouží, aby byla zatracena! Tak mlč, ty jedna hloupá ženská!“

„Pak musí popravce dojít k závěru, že to byla nešťastná náhoda,“ rozhodla suše Keruše.

„Ale jak?“

„Musíme mluvit stejně. A musíme vysvětlit, proč tam vůbec šla, abychom té nešťastnici neublížili v očích církve víc, než je nutné,“ vykládala Keruše. „Nemůžeme připustit, že by se zabila sama! Zřítila se dolů nešťastnou náhodou!“

„Máš pravdu,“ přikývl Častolov, pak se pokřižoval, poklekl vedle nosítek s tělem mrtvé manželky, sepjal ruce a začal se modlit. Ostatní ho okamžitě následovali.

Krajský popravce Půta z Rotštejna dorazil hned následujícího dne. Se slzami v očích postál nad tělem své zemřelé neteře, pomodlil se za spásu její duše a pak se ujal úředních povinností. Prohlédl její tělo, nechal si ukázat místo, odkud se zřítila, nelenil a pečlivě prohlédl v soutěsce u potoka balvan, na kterém byly ještě zřetelné stopy krve. Vyslechl urozené obyvatele paláce a pak k nelibosti obou bratrů zamířil do čeledníku.

„Od kdy má v záležitostech urozených nějakou váhu slovo poddaných?“ zlobil se Častolov.

„Nepřejeme si, abys vyslýchal hradní posádku,“ potvrdil bratrova slova Albert.

„Zastupuji spravedlnost a je na mně, jaké cesty zvolím při hledání pravdy. Souhlasím, že při stanovení trestů nahlíží zemské právo jinak na urozené a jinak na ty ostatní. To ale neznamená, že si nemohu jejich svědectví vyslechnout. Pro případné soudní jednání nemá samozřejmě slovo poddaného žádný význam, ale já se jich budu ptát nikoli jako úředník, ale jako truchlící příbuzný. Nebo mi v tom chcete zabránit?“

„Běž,“ zafuněl nepřívětivě Častolov, otočil se a zamířil do paláce.

„Mám tě doprovodit?“ nabídl se krajskému popravci Albert.

„Do čeledníku trefím sám. Jak jsem řekl, jdu se vyptávat jako truchlící strýc, takže v takovém případě rozhodně nemáš žádné povinnosti k mému úřadu. Až si s posádkou popovídám, vrátím se do paláce a případ té smrti uzavřu.“

Půtovi z Rotštejna to trvalo skoro hodinu, než se objevil v přízemní hodovní síni. Obě rodiny seděly u stolu a právě se chystaly večeřet. Ochotně přijal pozvání najíst se s nimi. Háta vrhla kratinký pohled na svého manžela, jako by říkala, zda pozvání na večeři není hlavní důvod, proč na Frýdlantu ztrácí krajský popravce vyšetřováním tolik času. Výpovědi měli dohodnuté, aby smrt paní Anežky vypadala bez nejmenších pochybností jako nešťastná náhoda. Tak mu to před chvílí také řekli.

Protože se neslušelo během jídla hovořit o úředních záležitostech, rozprávěli o všem možném, počínaje rakouskými záležitostmi svého panovníka Přemysla a konče sporem mezi pány z Dubé a z Vartemberka. Mluvilo se i o tom, co místní rytíře zajímalo nejvíce, o lupičích, kteří od jara přepadli už pět kupců. A vždycky je pobili. Polapit je nebyla ovšem povinnost krajského popravce, ten se zabýval jen rodinnými záležitostmi urozených rodů. Za bezpečnost v kraji odpovídal králův zástupce na Bezdězu Oldřich z Chlumu, který měl pro podobné účely k dispozici ozbrojenou družinu. I když jí velel zkušený Diviš, lupiči stále unikali.

Teprve když dojedli, služebná odnesla prázdné mísy a sám Častolov došel do sklepa pro dva džbány piva, oznámil Půta z Rotštejna výsledek svého vyšetřování.

„Všechna vaše svědectví ukazují na to, že šlo o nešťastnou náhodu,“ vykládal rozvlekle. „Není mi ovšem zcela jasné, proč šla má nebohá neteř Anežka k hradbám nad soutěskou, když je to tak nebezpečné místo. A proč tam šla v dešti a v bouřce, které se, mimochodem, velice bála. Ale asi nějaký důvod měla. Nicméně zamlčeli jste mi jistou okolnost. Váš správce tam našel její medailon s řetízkem. Mohu ho vidět?“

„Nic jsme ti nezamlčeli,“ ohradil se ostře Častolov. Jako manžel zemřelé ženy měl povinnost jednat s úřady. „Ta věc není podstatná a s neštěstím přece nesouvisí. Snad jen tak, že díky tomu medailonu jsme našli její tělo celkem rychle.“

„Přesto ho chci vidět.“

Háta se zvedla a odběhla. Za chvíli ale byla zpátky a položila před něj na stůl samotný medailon.

„Kde je řetízek?“ zeptal se ostře Půta z Rotštejna.

„Přetrhl se. Nenapadlo mě, že tě bude zajímat,“ povzdechla si Háta a vylovila z váčku u pasu i ten.

„Ano, řetízek se přetrhl. Správce Děpolt mi popsal, kde ho našel. Bylo to dobrých pět kroků od hradeb. Pokud by má neteř přepadla přes hradbu nešťastnou náhodou, proč ležel tak daleko? Ne, za tou věcí je víc, než se zdá. Vidíte, co je na medailonu? Jednorožec. Má neteř věřila v jeho sílu, protože tohle zvíře symbolizuje čistotu, sílu a rytířství. A ve jménu těchto ctností, které zdobí nás, urozené, musím hledat pravdu. Podle mého názoru nešlo o nehodu.“

„Ty se opovážíš obvinit mou ženu, že si sama sáhla za život?“ vybuchl popuzeně Častolov a rukou sevřel jílec meče.

„Špatně jsi mi rozuměl,“ opáčil nevzrušeně krajský popravce. „Já se domnívám, že byla zavražděna. Ten řetízek se přetrhl, když zápasila se svým vrahem. Neubránila se. Musel to být silný muž, odtáhl ji k hradbě. V těch místech je velice nízká, chápu ovšem, proč jste ji postavili takhle. Přes rokli by žádný nepřítel nedokázal na hrad zaútočit. Ale není zase tak nízká, aby člověk přepadl náhodou. Vrah mou nebohou neteř svrhl dolů, ale nevšiml si toho přetrženého řetízku. Co nejdříve to půjde, svolám zasedání soudu, kde okolnosti smrti mé neteře za účasti předních rodů projednáme! Výpovědi se budou konat za účasti kněze a pod přísahou na svatý kříž.“

II. KAPITOLA

Po prohlášení Půty z Rotštejna skončila večeře na Frýdlantu rychle. Napětí doslova viselo ve vzduchu a nikdo neměl náladu se bavit. Jindy spolu rodiny u stolu ještě poseděly a rozprávěly, zvláště pokud měly hosty, někdy se dokonce zpívalo a tancovalo, protože jeden muž z hradní posádky uměl hrát na fidulu a druhý na píšťalu. Jenže s ohledem na smrt hradní paní by veselice vhodná nebyla. Tím spíše poté, co krajský popravce vyšetřování uzavřel. Všichni u stolu nepřátelsky hleděli na Půtu z Rotštejna, protože je obvinil ze zločinu. Zatím se setmělo a znovu začalo poprchávat, takže by bylo zdvořilé nabídnout krajskému popravci nocleh. To byla povinnost Častolova z Frýdlantu, který ho k vyšetřování zavolal a jako starší z bratrů formálně na hradě vládl. Ale zjevně se k tomu neměl. Mračil se, upíjel pivo ze džbánku a tvářil se nasupeně.

Ani Půta z Rotštejna však nevypadal spokojeně. Pokud by nešlo o jeho příbuznou, hodil by to celé za hlavu. Nebyl zvyklý se s urozenými rody hádat. Na rozdíl od správce kraje Oldřicha z Chlumu, kterého do úřadu dosazoval panovník, jeho si volila místní šlechta. Měl proto omezené pravomoci, k ruce nedostal žádné pomocníky a svůj úřad bral spíše jako čestný. Bylo to vlastně poprvé, kdy se dostal s někým vlivným do otevřeného konfliktu. Dosud řešil jen hádky mezi sousedy a spory o věno nebo dědictví. A také dohlížel na popravy poddaných, což nebyla pravomoc panovníka, ale jejich pánů. Vlastně ani nevěděl, zda má právo smrt urozené ženy vyšetřovat. Možná by měl případ předat na Bezděz.

Co ho však trápilo ještě víc, byl strach. Vždycky cestoval sám, protože ho chránila autorita jeho úřadu. To všichni rytíři v kraji respektovali. Jenže Častolov neměl pro svou násilnickou povahu mezi sousedy dobrou pověst. On sám musel už dvakrát řešit spor, který tenhle rytíř vyvolal. Co když ho v noci zamorduje, stejně jako nejspíše zabil i svou ženu? Nikdo by se tak nedozvěděl o závěrech, které při vyšetřování učinil. Vlastně jen náhodou se doslechl o ztraceném medailonu a přetrženém řetízku. Bez něj by Anežčinu smrt všichni prohlásili s klidným svědomím za nešťastnou náhodu.

„Neměli bychom se chovat nezdvořile,“ promluvila Keruše do ticha, které se trapně protahovalo. Významně se zadívala na svého otce i na strýce, nasupeně seděli vedle sebe v čele stolu, a pokračovala: „Rádi nabídneme panu popravci pohostinství, protože nemáme co skrývat. V téhle krajině nikdy nevíte, co se může stát. V nocích, jako je tahle, mají temné síly největší moc. Vždycky mi naskakuje husí kůže, když jdu nad tou strašnou soutěskou.“

„To máš pravdu,“ potvrdila s pochopením její teta Háta.

„Sama jsem v lese jednou zahlédla démona. Zachránil mě jen škapulíř s ostatkem svaté Ludmily, který stále nosím při sobě.“

„Jste hloupé ženské,“ utrhl se na ně Albert. „Pravda ale je, že v noci si kůň snadno poláme v lese hnáty. A potulují se tu různí lotříci. Pane krajský popravce, přijmi prosím podle tradice předků nocleh pod naší střechou. Se vším, co k pohostinství patří. Zaručuji se za tvé bezpečí.“

Půtovi z Rotštejna se zdálo, že tuhle nabídku pronesl podezřele ochotně, ale na druhou stranu nemohl podezírat každého. Pokud byl Častolovův mladší bratr nevinný, a to nejspíše byl, protože neměl nejmenší důvod své švagrové ubližovat, pak se vlastně zachoval logicky. Kdyby se totiž choval neurvale stejně jako jeho bratr, mohl by snadno do podezření upadnout i on.

„Nemusíš se obávat, urozený pane popravce,“ ujala se znovu slova Keruše. „V paláci mnoho místa není a pro hosty tu zvláštní jizbu nemáme. Přenechám ti svou komnatu. Na dveřích je pevná závora. Já se vyspím na lavici v kuchyni.“

„Děkuji ti, urozená panno,“ přikývl se zjevným ulehčením krajský popravce. „Nechtěl jsem, abyste si můj závěr vykládali špatně. Jistě se najde vysvětlení, kdo mou nebohou neteř zabil. Na hrad mohl proniknout někdo cizí. O tom však musí rozhodnout krajský soud. A teď mne prosím omluvte, jsem za celý den utahaný a rád se půjdu prospat.“

Vstal a uklonil se. Ruku přitom položil na jílec svého meče. To gesto vypadalo bezděčně, ale věděl dobře, proč ho udělal. Postřehl ironický úšklebek ve tváři Častolova z Frýdlantu. Tenhle muž mu byl stále nesympatičtější. Skoro se už těšil, až ho začne za účasti rytířů vyslýchat.

„Doprovodím tě,“ nabídla se vstřícně Keruše.

Sotva oba zmizeli, Častolov zaklel: „To je ale bastard!“

„Ráno bychom mu měli jeho hloupý záměr rozmluvit,“ navrhla zaraženě Háta. „My přece nikoho nezavraždili.“

„A jak bys to chtěla udělat?“ zeptal se jí manžel. „Bude se ohánět zvyklostmi předků, že není na něm, aby uzavíral něco, o čem panují pochybnosti. A že musí, chtě nechtě, tu věc předložit k úvaze moudrým mužům našeho kraje.“

„Máme jistou možnost,“ pokračovala o poznání odvážněji Háta. „Zkusme přijít na to, jak se mohl ten přetržený řetízek dostat na místo, kde ho ten pitomec Děpolt našel. Správce se taky mohl mýlit, protože třeba ležel blíž k hradbám.“

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

I. KAPITOLA

II. KAPITOLA