ZAPOMENUTÉ

DÍVKY

SARA BLÆDEL

Copyright © 2015 by Sara Blædel

Translation © Magdalena Jírková, 2020

All rights reserved.

ISBN: 978-80-7252-853-0

Maminko moje

stýská se mi po tobě

měla bys vědět

jak mě týrají

neboť v posteli musím ležet

s páskem a rukavicemi

maminko má

stýská se mi po tobě

Solborgřina kniha

od Solborg Ruth Kristensen

BUBÁK JDE, BUBÁK JDE, zvonilo jí v uších a větve a kamínky z lesního podrostu jí rozdíraly chodidla a lýtka. V hlavě jí hučelo, srdce se svíralo hrůzou.

Mířila k jedinému světlu, které viděla. Jako okénko ve tmě ji bílá záře vtahovala hlouběji do lesa. Zmatená a vyděšená klopýtala mezi stromy vpřed a lapala po dechu.

Strach z temnoty jí stahoval hrdlo jako pevný stisk. Takhle to bývalo už od dob, kdy jí jako malé přikázali zhasnout a jít spát. Jinak by přišel bubák a vzal si ji.

Bubák, bubák, bubák, dunělo rytmicky. Nestačila uhnout, když ji větev šlehla do tváře.

Zastavila se a zadržela dech, ani nedutala, ze všech stran obklopená hlubokou tmou tyčících se vysokých stromů. Nohy se jí třásly vyčerpáním. Vylekaná zvukem vlastního pláče pomalu pokračovala dál, pohled upřený na světlo vpředu. Oslňovalo ji, když se podívala přímo do něho.

Nevěděla, jak se jí podařilo dostat pryč. Nevšimli si, že si stoupla do pootevřených dveří. Když ucítila slunce, které ji hřálo a lákalo k sobě, přemohla ji radost. Od té chvíle už ale uběhla spousta hodin a teď všude kolem panovaly chlad a nebezpečí.

V jednu chvíli to z hladu začala vzdávat a posadila se. Nevěděla, jak dlouho tam seděla. Snesl se soumrak, v hlavě se jí promítaly zmatené obrázky, nedokázala se zklidnit a nakonec opět vstala. Nebyla zvyklá porušovat rutiny a nelíbilo se jí být sama. A už vůbec ne, když zbyla poslední.

Zrychlila a přiblížila se bílému světlu. Přitahovalo ji jakousi neodolatelnou silou, vytěsnila bolest a zvuky. To jí šlo. Ovšem nikdy se nenaučila zvládat strach. Musí se dostat z temnoty, jinak přijde bubák a vezme si ji.

Byla už blízko, stačilo jen projít kolem posledních stromů. Srdce začalo bít klidněji, když zahlédla jezero ozářené měsíčním svitem. Právě když chtěla zpomalit, zničehonic ztratila půdu pod nohama.

ČTYŘI DNY. DOBA, která uplynula od nálezu ženského těla v lese, a policii se zatím nepodařilo ženu identifikovat. Stále neměli sebemenší stopu, a když Louise Ricková v pondělí dopoledne zabočila na parkoviště před Ústavem soudního lékařství, cítila frustraci.

Pitva začala v deset hodin, a bylo krátce po desáté, když šéf pátracího oddělení Ragner Rønholt vešel do kanceláře a požádal ji, aby zajela na soudní asistovat kolegovi Eiku Nordstrømovi. Soudní před chvílí oznámilo, že se rozhodli provést důkladnější pitvu a odebrat i vzorky na testy DNA.

Byl to Louisin druhý týden ve funkci odborné vedoucí Zvláštní pátrací služby, nově vytvořené jednotky oddělení. Každoročně bylo nahlášeno šestnáct set až sedmnáct set pohřešovaných Dánů, mnoho z nich se znovu objevilo, část byla nalezena mrtvá, ale podle odhadů policejního prezidia se zhruba za pěti z nevyřešených případů skrýval zločin.

Vyšetřování právě těchto případů bylo přiděleno jejímu oddělení.

Louise vystoupila z auta a zamkla ho. Nechápala, proč se má účastnit pitvy, když už je tam Eik Nordstrøm. Zatím se s ním nesetkala, protože poslední čtyři týdny měl dovolenou. Byl v oddělení jediným, s kým se ještě neseznámila.

V pátek odpoledne prošla seznam nezvěstných osob a dospěla k závěru, že žádná z pohřešovaných žen neodpovídá popisu nalezené v lese. Třeba si Rønholt myslí, že by právě proto měla na ohledání mrtvé jít, uvažovala, ovšem důvodem mohlo být i to, že původně pracovala na oddělení vražd a s pitvami tedy měla více zkušeností než noví kolegové.

Po týdnu v novém prostředí bylo vlastně docela příjemné dělat něco známého. Louise úplně zapomněla, kolik beznaděje přináší začátek v novém zaměstnání. Člověk si nepamatuje, jak se ostatní jmenují, a neví, kde stojí kopírka. První týden strávila úklidem „Krysí díry“. Zatracená přezdívka, pomyslela si a doufala, že jim nezůstane, poněvadž z vtipných komentářů kolegů na téma nevyužívaných prostor na konci chodby už byla lehce otrávená. Kancelář pro dva se nacházela přímo proti kuchyňce a od loňského jara, kdy se deratizační služba vypořádala s větší invazí krysích rodinek, se nepoužívala. Její nový šéf ji ujišťoval, že teď už tady krysy nejsou a od deratizace je nikdo neviděl.

Ragner Rønholt dělal, co mohl, aby se nové oddělení zabydlelo. Nakoupily se nové psací stoly a nástěnky, čerstvé květiny. Policejní inspektor měl zalíbení v orchidejích, takže si zjevně myslel, že pro oživení nepoužívaných kanceláří je zapotřebí něčeho zeleného, což samozřejmě bylo příjemné, uvažovala Louise. Ale zásadní pro ni bylo vnímat jeho nasazení. Bylo očividné, že Ragneru Rønholtovi velmi záleží na tom, aby nové, jemu podřízené oddělení fungovalo. Dostali rok, aby prokázali, že je taková speciální jednotka potřebná, a Louise hrála o všechno. Dala sbohem oddělení vražd, takže jestli nová práce nebude natrvalo, riskovala, že skončí v jakémsi náhodně vybraném policejním okrsku jako místní vyšetřovatelka.

„Sama si vyberete členy týmu,“ řekl jí Rønholt, když jí oznamoval, že ji chce do vedení jednotky.

Od té chvíle mnohokrát přemýšlela, kdo by se hodil, a všichni ti, kteří se objevili na jejím seznamu, byli její spolupracovníci z minulosti. Zkušení a schopní.

Prvním byl Søren Velin z celostátní výjezdové skupiny. Byl zvyklý pracovat v rámci celé země a měl dobré kontakty na místních policejních stanicích. Velin byl však spokojený na stávající pozici a Louise nevěděla, jestli bude chtít měnit místo, a otázkou také bylo, jestli Rønholt bude ochotný zaplatit jeho současný plat.

Pak tady byl Sejr Gylling z oddělení podvodů. Myslel kreativně a byl by fantastickým obohacením, ale tenhle albín nesnášel ostré denní světlo a Louise si nebyla jistá, jestli ona dokáže pracovat s natrvalo zataženými závěsy. Gylling by však bezesporu byl tím nejlepším na prověřování mezinárodních systémů pohřešovaných a hledaných.

A nakonec přicházel v úvahu Lars Jørgensen, její poslední parťák na oddělení vražd. Znali jeden druhého jako své boty a v práci se s ním cítila bezpečně. Navíc nepochybovala, že tenhle druh práce by se skvěle hodil k jeho temperamentu a postavení otce samoživitele dvou chlapců z Bolívie.

Existovaly ještě další dobré možnosti, a Louise se prozatím nerozhodla, koho osloví jako prvního.

Před vchodem k pitevním sálům si povšimla Åse z forenzního střediska. Drobná žena seděla na bobku vedle své tašky, ale když k ní Louise došla, s úsměvem se postavila.

„Než jsme se do toho natvrdo pustili, nafotili jsme vám pár snímků,“ řekla, když se pozdravily. „Jen obličeje, kdybyste se rozhodli, že při její identifikaci požádáte o pomoc veřejnost.“

„No, skoro to vypadá, že se tomu nevyhneme,“ přiznala Louise, přestože podobné fotografie vždy nadělaly paseku. Někteří lidé se domnívali, že takhle ukazovat tváře mrtvých je nechutné.

Zelené oči forenzní techničky byly vážné, když pohlédla směrem k pitevnám.

„Jestli ta žena má nějaké příbuzné, bude lehké ji poznat,“ dodala. „Celou pravou polovinu obličeje má zjizvenou, zřejmě jde o popáleninu, která se táhne dolů přes rameno, takže jestli už není v pátrání, pak je fotka vaší nejlepší příležitostí, jak zjistit její totožnost.“

Louise přikývla, ale nestihla odpovědět, protože v tu chvíli přišel Flemming Larsen se dvěma laboratorními techniky. Vysoký soudní lékař se zeširoka usmál, když si Louise všiml.

„Páni, takže jsme se přece jen neviděli naposledy!“ zvolal nadšeně a objal ji. „Už jsem se bál, že se mi vyhýbáš, když jsi tak zničehonic změnila oddělení.“

„To jsi nemohl myslet vážně,“ nedala se a s úsměvem zavrtěla hlavou.

Louise znala Flemminga Larsena již osm let, po které pracovala na oddělení vražd. Měla svoji práci ráda a vlastně počítala s tím, že ji odtamtud jednou vynesou nohama napřed, ale když už tam teď nebyl Willumsen a novým vedoucím týmu byl jmenován Michael Stig, bez dlouhého přemýšlení souhlasila, když za ní Rønholt přišel se svou nabídkou.

„Eik Nordstrøm je uvnitř?“ zeptala se a kývla směrem ke vchodu k pitevním sálům.

„Jaký Eik?“ Flemming se na ni zmateně podíval.

„Eik Nordstrøm z pátračky.“

„V životě jsem o něm neslyšel,“ odpověděl Flemming. „Ale pojďme dovnitř. Dodělali jsme zevní prohlídku těla, tak ti to můžu shrnout.“

Louise zarazila kolegova nepřítomnost. Podržela Åse dveře do převlékárny, kde byly v řadě vyrovnány holínky a pověšené pláště.

„Co o té ženě víme?“ vyzvídala, když si oblékala plášť a nasazovala síťku na vlasy.

„Zatím nic moc kromě toho, že ji ve čtvrtek dopoledne našel lesní dělník u jezera Avnsø na středním Sjællandu,“ vykládal Flemming a podal jí ústní roušku. „Podle prvního ohledání zemřela ve středu nebo v noci na čtvrtek.“

„Policie se domnívá, že spadla nebo sklouzla z několikametrového srázu a nešťastně dopadla,“ pokračoval. „V pátek udělali v Holbæku prvotní ohledání a policie společně s tamním praktickým lékařem rozhodla, že se má provést pitva. A to,“ doplnil, „pochopitelně proto, že umřela sama, ale taky poněvadž nemáme ani tušení, o koho se jedná. I proto jsem se rozhodl provést důkladnější pitvu, abychom získali DNA.“

Louise přikývla, souhlasila. DNA a zubní karta vždy byly prvními kroky k identifikaci. Bylo by fajn, kdyby se dostavil Eik Nordstrøm, aby jeden z nich okamžitě mohl prověřit záznamy zubařů, pomyslela si naštvaně.

„Téměř s jistotou si dovolím tvrdit, že se nejedná o obyčejnou ženu,“ ozval se Flemming a vyprávěl, že je to očividné podle jejího oblečení a zevního stavu těla. „Nebo to není žena, která žila obyčejný život,“ opravil se.

„Její otisky prstů jsme projeli databází, ale bezvýsledně,“ prohodila Åse. „Napadlo mě, že by to mohla být cizinka.“

Flemming Larsen přitakal a uznal, že i to by připadalo v úvahu.

„Každopádně je jasné, že v mnoha uplynulých letech neměla žádný společenský život,“ upřesnil. „Uvidíš, co tím myslím.“

Soudní lékař se jako první vydal bílou vydlážděnou chodbou, v níž se po jejich pravé ruce nacházely jednotlivé pitevní sály. Ve všech se soudní lékaři skláněli nad stoly z nerezu s mrtvými lidskými těly. Louise rychle odvrátila zrak, když koutkem oka zahlédla na jednom z nich miminko.

„Když jsme mrtvé před začátkem pitvy dělali rentgen hlavy, jasně se ukázaly hluboké brázdy na mozku,“ vysvětlil Flemming. „Jednoduše řečeno měla hodně velké dutiny, takže v mozku žádná velká aktivita neprobíhala.“

„Myslíš tím, že byla opožděná ve vývoji?“ zeptala se zvědavě Louise.

„Rozhodně nebyla žádný Einstein.“

Na konci chodby byla pitevna určená pro oběti vražd. Byla dvakrát větší než ostatní pitevní sály, aby se do ní vešli policisté a forenzní technici, ale jinak byla vybavená stejně – stůl z nerezu, široký dřez a ostrá světla lamp.

Louise vlastně nemohla říct, že žena ležící uprostřed místnosti je neupravená ve smyslu, že by byla špinavá, ale udržovaná každopádně nebyla. Dlouhé rozcuchané vlasy, nehty nějakou dobu nestříhané, ale nejvýraznější byla velká jizva, která pokrývala jednu její tvář a mírně stahovala oko dolů, což ženě dodávalo smutný výraz.

„Po skončení prohlídky byl zubař, mírně řečeno, ohromený,“ ozvala se Åse, když vytahovala fotoaparát. „Říkal, že je nesmírně výjimečné vidět tak zanedbaný chrup. Její zuby jsou zničené kazy a hodně křivé.“

Flemming přikývl.

„Zřejmě nikdy nenosila rovnátka a v horní čelisti je očividná paradentóza,“ podotkl. „O většinu zubů už přišla.“

Když se Flemming pustil do vnitřní prohlídky těla, přitáhla si Louise vysokou stoličku blíž. Orgány již byly vyjmuty a položeny na ocelový podnos u dřezu.

„Máme co do činění s dospělou ženou, ale těžko se odhaduje její věk,“ řekl, skloněný nad tělem. „Co se týče té výrazné jizvy, jsem v podstatě přesvědčený, že nikdy nebyla léčena. Jedná se o velké poranění staršího data. Případně může jít i o poleptání.“

Poslední větu pronesl zamyšleně, očividně ji zvažoval.

„Neproběhla transplantace. Když se to stalo, muselo to příšerně bolet.“

Louise kývla. I ji to napadlo jako první.

„Dále má starou jizvu u pupku, klidně může pocházet z dětství. V minulosti si také zlomila předloktí levé paže a zlomenina nebyla léčena.“

Během prvního závěru soudní lékař vzhlédl a podíval se na ně.

„To všechno mi říká, že vedla hodně ubohý život a zřejmě žila dost izolovaně.“

Louise si prohlížela ženina chodidla. Bylo na nich znát, že žena šla bez bot. A dokonce hodně daleko, pomyslela si při pohledu na zničené šlapky a škrábance u kotníků.

Flemming obrátil pohled zpět k tělu a mlčky pokračoval v pitvě, dokud po chvíli nezkonstatoval, že mrtvá si při pádu ze srázu zlomila na levé straně sedm žeber.

„V levé plíci je dva a půl litru krve,“ oznámil, aniž by vzhlédl. „A plíce je splasklá.“

Louise vytáhla diktafon a položila ho tak, aby nahrával Flemmingův komentář ohledání mrtvé. Åse všechno fotila. Sbírala tak materiál určený k dalšímu zkoumání ve forenzním středisku. Flemming průběžně odebíral vzorky, které pošlou do horního patra soudním genetikům.

Když na závěr opláchl vnitřní orgány a jeden po druhém prohlédl, narovnal se a řekl Åse, že skončil.

„Kromě zlomených žeber a krve v plíci zde nejsou žádné známky násilí,“ shrnul své závěry a stáhl si těsné rukavice. Odhodil je do odpadkového koše, než pokračoval:

„Můj první dojem je, že zemřela na vnitřní krvácení.“

Na okamžik zůstal lehce nepřítomně stát a přemýšlel, pak dodal: „Je zde detail, který by mohl být zajímavý. Jsem poměrně silně přesvědčen, že krátce před smrtí měla pohlavní styk.“

Louise na něho překvapeně pohlédla.

„Domnívám se, že v pochvě a po vnitřních stranách obou stehen jsou zbytky spermatu,“ vysvětlil, „ale samozřejmě si to ještě musím nechat potvrdit, takže musím počkat na výsledky vzorků, než to budu moci říct s jistotou. Ty expertizy mohou trvat i týden.“

Přikývla. Klidně to tak dlouho trvat mohlo, když neexistují žádné známky, že za smrtí je zločin. Vstala, přistoupila blíž a prohlédla si ženinu znetvořenou tvář.

„Jestli se nepletu, mohlo by to znamenat, že přece jen nebyla tak osamělá,“ řekl Flemming a zavolal laborantům, aby nahlásil, že skončil.

„Ale dost osamělá na to, aby po ní nikdo nepátral, i když je mrtvá už skoro týden,“ prohlásila Louise.

Otočila se, a když si Åse sbalila své vybavení, rozloučily se s Flemmingem, který mezitím došel k počítači v rohu, aby do zprávy nadiktoval všechny podrobnosti z pitvy.

Váhu ženy, velikost orgánů a zjištěná zranění.

Při odchodu z pitevního sálu pokývly dvěma laborantům, kteří tělo zašijí, než ho převezou zpět do chladicího boxu v suterénu.

„KDYŽ JSEM DORAZILA na soudní, žádný Eik Nordstrøm tam nebyl,“ spustila Louise, když Ragner Rønholt zvedl telefon. „Nevím, jak jste zvyklí pracovat, ale pro soudního lékaře je to naprostá ztráta času, když tam policie není od začátku. Musel mi zopakovat, co zjistil během zevní prohlídky těla.“

„A kruci,“ zabručel Rønholt. „On tam nepřišel?“

„Rozhodně ne tam, kde jsme byli my ostatní,“ odvětila Louise a řekla, že vyráží zpátky.

„Chvíli počkejte,“ požádal ji její šéf. „Zůstaňte tam, za minutku vám zavolám.“

Když zavěsil, seběhla po schodech do vstupní haly a nějakou dobu čekala na jeho telefonát. Nakonec jí došla trpělivost, vyšla ven a šikmo přes cestu ke služebnímu autu.

Zrovna nasedla, když na displeji mobilu zablikalo Rønholtovo jméno.

„Už jste vyjela?“

„Právě se chystám,“ odpověděla a dala najevo, že je mírně naštvaná, že ji nechal tak dlouho čekat.

„Mohla byste mi prokázat službu a vyzvednout Eika u Ully v Sydhavnu?“ poprosil. „Zdá se, že se po dovolené nějak neumí nastartovat.“

Louise vzdychla a požádala o adresu. Rozzlobeně ignorovala Rønholtovo poděkování, když do navigace zadávala ulici v Sydhavnu.

Číslo 67. Louise nemohla vchod najít, viděla jen 65 a 69. Mezi nimi stála polorozpadlá, zavřená putyka se zrezivělou mříží před dveřmi.

Zamířila zpět k autu, když vtom zajel k obrubníku náklaďák z pivovaru a zatroubil. Louise se obrátila a sledovala řidiče, který už vyskočil z kabiny a sklápěl široké zadní čelo.

Byla by přísahala, že putyka s oprýskanou reklamou Carlsberg v okně zavřela pípy už před lety, ale teď se ve dveřích objevila malá podsaditá ženština s uhlově černými vlasy a vší silou lomcovala dvěma visacími zámky na mříži, aby se otevřely.

„Promiňte,“ začala Louise, když se ženě podařilo zámky otevřít. „Nevíte, jestli je číslo 67 vzadu ve dvoře?“

Žena rozrazila mříž a ustoupila stranou, když řidič se závozníkem začali nosit přepravky dovnitř.

„Tohle je číslo 67,“ odpověděla a zpoza ní vyvanul smutný zápach cigaret a zvětralého piva.

„Mám vyzvednout Eika Nordstrøma u Ully. Znáte ji?“

Černovlasá žena středního věku se na Louise chvíli dívala a potom kývla do místnosti za sebou.

„Já jsem Ulla. U Ully je moje hospoda a Eik je támhle.“

Teď se prázdné sudy měnily za plné a Louise byla poslána do nejzazší části lokálu, kde na stěně visely dva hrací automaty. Na několika místech se jí koberec lepil k podrážkám a všude kolem stály plné popelníky. Ulla se pustila do úklidu po nočním popíjení.

Ležel u stěny na čtyřech sražených židlích a někdo přes něj přehodil malou flísovou deku. Lehce chrápal, ústa pootevřená a mastné, polodlouhé vlasy mu padaly přes čelo až do očí.

„Kámo, někdo tě hledá,“ zavolala Ulla a zatřásla černou koženou bundou.

Louise ustoupila o pár kroků a proklínala Rønholta.

„Nechte toho,“ řekla a chtěla odejít, když ji Ulla zastavila.

„Dejte mu dvě minutky a bude na nohou.“

Louise zůstala stát a sledovala, jak jde Ulla za barový pult pro malou skleničku a láhev hořké Gammel Dansk, které si přinesla zpátky a postavila na stůl, než s ním znovu začala třást.

Když se konečně s velkými obtížemi posadil, hlasitě zabručel a vzal si skleničku, kterou mu Ulla podávala. Zavřel oči, zaklonil hlavu, kopl do sebe panáka a rychle si dal i druhého.

Pak se soustředil a zaostřil svůj pohled na Louise.

„Kdo sakra jste?“ zeptal se hlasem, který zněl, jako by vycházel ze staré železné trubky.

„Rønholt mě požádal, abych vás vyzvedla,“ odpověděla. „Dovolená skončila.“

„Ten mi může políbit,“ zavrčel a z pomačkané krabičky na stole si vytáhl cigaretu.

Louise chvíli postávala a pozorovala ho. Pak se obrátila a odešla. Venku u chodníku chlapíci z pivovaru právě zavírali zadní čelo náklaďáku a Ulla nasazovala mříž.

„Počkejte!“ ozvalo se chraplavě z putyky.

Vypotácel se na ulici, mhouřil oči proti slunci a rukama si projížděl polodlouhé vlasy. Jednu chvíli to vypadalo, že přepadne, ale pak vykročil za Louise k autu.

„My se známe?“ zeptal se a odhodil cigaretu k obrubníku.

Louise zavrtěla hlavou a představila se.

„Před třemi hodinami jste měl být v Ústavu soudního lékařství, vzala jsem to za vás.“

Otevřela dveře auta a nacpala ho na sedadlo spolujezdce. Sotva stihla auto obejít, aby nastoupila, a on už měl hlavu zakloněnou a opět spal.

Celou cestu na pátrací oddělení ji doprovázelo slabé chrápání, ale Louise ho vytěsnila a raději se soustředila na neznámou ženu, kterou na soudním zavezli do suterénu. Na části jejího obličeje, která nebyla znetvořená velkou jizvou, bylo cosi zranitelného, téměř až dětského. Kdysi musela být krásná. Otázkou ovšem zůstávalo, kdy to kdysi bylo.

Louise nechala Eika Nordstrøma na parkovišti. Když za sebou zabouchávala dveře auta, pořád seděl se zavřenýma očima uvnitř. Vydala se dolů ke své kanceláři, pohled zabořený do šedě melírovaného linolea na podlaze chodby, aby na ní nebyl vidět vztek, kvůli kterému přerývaně dýchala.

Odhodila tašku na podlahu a zavřela dveře. Stěny byly pořád holé, ale Louise si všimla, že během její nepřítomnosti přidělali žaluzii.

Do místnosti svítilo ostré slunce, a proto žaluzii trochu stáhla, než si sedla k psacímu stolu a zapnula počítač. Vytáhla složku se životopisy a se svými vlastními poznámkami ke třem osobám, které by podle jejího názoru mohly spolu s ní pozvednout úroveň oddělení, a zároveň přemýšlela, jestli by i Henny Heilmannová byla vhodnou kandidátkou.

Její bývalá vedoucí týmu, která byla po policejní reformě přeložena na vedoucí post v operačním středisku, za sebou měla dlouhou kariéru v oddělení vražd. Byla jedním z nejzkušenějších vyšetřovatelů, jakého Louise znala, ale třeba už tahle harcovnice nebude mít sílu vracet se do náročného kolotoče, uvažovala a dospěla k závěru, že Heilmannová je divokou kartou. Buď bude super nadšená a výkonná jako za starých časů, nebo naopak bude mít problém znovu se nastartovat.

Ozvalo se spíše zabušení než zaklepání na dveře, a když se vzápětí rozletěly, vpadl dovnitř Eik Nordstrøm se dvěma papírovými krabicemi postavenými na sebe na kancelářské židli, kterou před sebou tlačil nohou.

„Vida! Tady už jedna židle je,“ zkonstatoval a zarazil se na prahu.

„Co to má znamenat?“ utrousila Louise a rychle posbírala své poznámky. Všimla si, že Eik si stihl trochu namočit a uhladit vlasy. Tipovala, že někde měl uložené čisté triko a v šatně si dal rychlou sprchu.

„Stěhuju se sem,“ oznámil a kývl směrem k druhému prázdnému místu u okna. „Vždycky jsem chtěl mít za parťáka ženskou.“

Louise užasle vstala.

„My dva ale nebudeme pracovat přímo spolu,“ namítla rychle. „Zvláštní pátrací služba jede spíš paralelně s vaším oddělením.“

„Jo,“ přikývl souhlasně a naskládal krabice na psací stůl. „A ta pátrací služba jsme teď my dva. Právě jsem se dozvěděl, že si mám sbalit saky paky a nastěhovat se k vám.“

„Pak došlo k nějakému nedorozumění,“ přerušila ho Louise. „Kdo vás sem poslal?“

Odhodil svou koženou bundu na podlahu a začal vybalovat obsah obou krabic.

„Rønholt. Nasadil mě na případ té ženy z lesa.“

Louise na něho nevěřícně zírala.

„No ale proto, abyste na tom případu mohl pracovat, přece nemusíte sedět zrovna tady,“ snažila se.

„Musím, protože na tom mám dělat s váma,“ řekl a odkašlal si, jako by se jeho plíce ještě úplně neprobudily.

Chvíli mlčky stála, aby jí jeho slova došla. Pak popadla složku ze stolu a protáhla se kolem něj dřív, než začal strkat přebytečnou židli ven z kanceláře.

„Je Rønholt u sebe?“ zeptala se, když dorazila k šéfově sekretářce. Hanne Munková také před několika roky pracovala na oddělení vražd, ale pouze krátce. Její rozčepýřené, zrzavé vlasy, pestrobarevné oblečení a spirituální tendence kriminálnímu komisaři Willumsenovi nic neříkaly, takže se jí zbavil během pár měsíců.

„Teď dovnitř nemůžete!“ zaprotestovala. „Ragner se připravuje na schůzku s policejním prezidentem.“

„Musím s ním mluvit. Zabere to jen dvě minutky,“ trvala Louise na svém a pokračovala sekretariátem dál.

Hanne se dostala ke dveřím dřív, než Louise stihla zvednout ruku, aby zaklepala.

„Nemůžete tam jen tak vpadnout a vyrušovat ho.“

Zatarasila Louise cestu a rozzlobeně se na ni podívala.

„Ragner dnes už nic dalšího nestihne. Ovšem samozřejmě si můžete domluvit schůzku na později, někdy během tohoto týdne.“

„Nechte toho!“ vztekala se Louise. Tvrdohlavě zůstala stát těsně u Hanne a neměla v úmyslu se vzdát.

Vtom se otevřely dveře a Ragner Rønholt málem stoupl na paty své sekretářce, která pořád blokovala přístup do jeho kanceláře.

„Heleme se,“ řekl a objal Hanne kolem ramen, aby neztratil rovnováhu, a zároveň se usmál na Louise.

„To je dobře, že jste Eika probrala k životu. Je to fajn chlap, jen ze sebe musí setřást dovolenou.“

„Jistě, právě o tom si musíme promluvit,“ odpověděla Louise rychle a protáhla se kolem Hanne. Zatáhla Rønholta do kanceláře a zavřela za nimi dveře.

„Měli jsme jednoznačnou dohodu, že si do nového oddělení najdu druhého člověka sama.“

Podala mu svoje papíry.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Přední tiráž

Zapomenuté dívky