Přeložila Daniela Reischlová

First published in 2020 by Pan Books, an imprint of Pan Macmillan,

a division of Macmillan Publishers International Limited.

© 2020 by Alexandra Potter.

Author photo © Rhian Ap Gruffydd.

Translation © Daniela Reischlová, 2020.

Cover design © Darina Fiala, 2020.

All rights reserved.

ISBN: 978-80-7252-854-7

Úvod

Zdravím a vítejte u Zpovědí trosky po čtyřicítce, podcastu pro všechny ženy přemítající nad tím, jak se sakra dostaly tam, kde jsou, a proč se jejich život neodvíjí úplně tak, jak si představovaly.

Tento podcast je určen každé ženě, která se někdy pozastavila nad svým životem a pomyslela si, že tohle nikdy nebylo součástí Plánu. Každé ženě, která někdy zakusila pocit, že šlápla vedle nebo že jí ujel vlak, a která se pořád zoufale snaží přijít na to, jak se z toho vyhrabat, zatímco všichni okolo pečou bezlepkové brownies.

Nejprve však jedno upozornění: rozhodně nepředstírám, že jsem na cokoli odbornicí. Nejsem guru přes životní styl ani influencerka, ať už to znamená cokoli, a ani vám nechci vnutit žádnou značku nebo prodat nějaký výrobek. Nebo vám říkat, co máte dělat, protože to upřímně řečeno netuším ani já sama. Jsem jen někdo, kdo se snaží vyznat se ve svém chaotickém životě. Zatímco všude okolo jsou dokonalí lidé z Instagramu, já si připadám trochu jako troska. A co je ještě horší, jako troska po čtyřicítce. Jsem někdo, kdo si přečte motivační citát, ale místo inspirace pocítí jen vyčerpání. Někdo, kdo se nesnaží plnit nové cíle ani si stanovovat další výzvy, protože život je dostatečnou výzvou sám o sobě. Někdo, kdo se necítí #pozehnana a #vitezvehrezvanezivot, ale převážně jako někdo, kdo #netusimcotosakradelam a #muzusitovygooglovat?.

A proto jsem spustila tenhle podcast…, abych mohla říct, jak to je, alespoň pro mě. Moje Zpovědi jsou show o každodenních zkouškách a trápeních, o tom, jaké to je, když se ocitnete na špatné straně čtyřicítky a zjistíte, že nic není, jak jste očekávaly. Je to pořad o tom, jak se dokázat smát navzdory tomu, že jste momentálně ve sra**ách. Je to pořad o upřímnosti a pravdě. O přátelství, lásce a zklamání. Je to show o pokládání zásadních otázek, na které člověk nedostává žádné odpovědi. O tom, jak začít znovu ve chvíli, kdy jste si myslely, že už všechno budete mít vyřešené.

V jednotlivých epizodách, které mají podobu zpovědí, se s vámi budu dělit o všechno veselé i smutné. Budu mluvit o tom, jaké to je, cítit se kazově, zmateně, vyděšeně a osamoceně, jaké to je, objevit naději a radost na těch nejnepravděpodobnějších místech, a také o tom, že vás nespasí ani sebevětší množství rozmačkaných avokád nebo kuchařek napsaných celebritami.

Protože cítit se jako troska neznamená, že jste selhaly, to jen ostatní vás nutí se tak cítit. Jde tu o tlak a paniku, že si musíte odškrtnout všechny položky a splnit všechny cíle… a o to, co se stane, když se vám to nepovede. Když se najednou ocitnete mimo. Na určitých úrovních, v určitých aspektech vašeho života je totiž velmi snadné získat pocit, že selháváte, obzvlášť když to vypadá, že všichni okolo jsou jen samý úspěch.

Takže pokud je na tom některá z vás jako já, doufám, že díky tomuto podcastu se budete cítit méně samy.

Protože teď jsme dvě. A dvě už jsou klan.

LEDEN

#cotosakraveduzazivot

Nový rok

Jak jsem se sem sakra dostala?

Když říkám sem, nemyslím tím leden, nekonečný měsíc temnoty a splínu trvající snad celou věčnost, plný depresivních pondělků, nesplněných předsevzetí a instagramových příspěvků celebrit provolávajících hesla typu „Nový rok! Nové vzrušující projekty!“ – což ve mně nevzbuzuje #inspirace ani touhu sáhnout po videu se cvičením nebo po Knize motivačních plků (pardon, měla jsem na mysli Knihu požehnání), ale přesný opak, tedy že se zhroutím zpátky na gauč s pocitem #premozeni z rodinného balení sýrových křupek.

Ne. Když říkám sem, myslím tím, že brzy budu mít narozeniny, bude mi už čtyřicet-něco a můj život se neodvíjí zrovna tak, jak jsem si představovala. Jak se to jen mohlo stát? Jako bych někde minula odbočku. Jako by existovala destinace jménem „Čtyřicet-něco“, do níž jsme mí přátelé i já všichni vyrazili, mládí v jedné ruce, své sny v druhé, plní vzrušení a nadšení z příslibu nových možností. Trochu jako když na dovolené vystoupíte z letadla a pak se spolu se všemi ostatními vydáte po pojízdných pásech směrem k výdeji zavazadel, natěšení, až uvidíte, co vás čeká na druhé straně posuvných dveří.

Až na to, že to nejsou Bahamy a aleje tropických palem: ocitly jste se v destinaci „Čtyřicet-něco“, pro kterou jsou typické rozkošné děti, milující manžel a nádherný domov. Šup. Úspěšná kariéra, kuchyň s francouzským oknem a oblečení z obchodu Net-a-Porter. Šup. Pocit štěstí a spokojenosti, protože váš život je úspěšný a vyřešený a vy jste se ocitly přesně tam, kde jste si vždycky přály být, a k tomu máte ještě účet na Instagramu plný hashtagů typu #jsemtakpozehnana a #zijutennejlepsizivot.

Nejde – zdůrazňuji, nejde – o hashtagy #kdejsemtozvorala a #cotosakraveduzazivot?.

Sedím v tureckém sedu na posteli, rozhlížím se po místnosti a pohledem zastavuju na papírových krabicích v rohu a dvou obřích neotevřených kufrech. Ještě pořád jsem si nevybalila. Zírám na ně, snažím se vydolovat ze sebe alespoň minimum nadšení, a pak se bořím zpátky do polštářů. Vybalování může počkat.

Místo toho pohledem spočinu na novém notebooku položeném na nočním stolku. Koupila jsem si ho dnes. Mám právě rozečtený článek, ve kterém se píše, že tajným klíčem ke štěstí je psát si denně seznam věcí, za které je člověk vděčný.

Když si napíšete všechny věci, za které jste vděční, rázem budete pozitivnější, utnete všechny negativní myšlenkové pochody a transformujete svůj život.

Natáhnu se pro blok, vezmu si tužku a nalistuju první stránku. Zírám na prázdný list papíru a v hlavě mám taky úplně prázdno.

Pokud potřebujete menší inspiraci, zde je několik tipů, které vám pomohou:

Dýchám.

To jako vážně? Že dýchám? Být za něco vděčný je jedna věc, ale kdyby dýchání nebylo na mém seznamu, tak už jsem nejspíš mrtvá.

Tohle teda není velká inspirace.

Nevíte-li, co napsat, nepropadejte panice. Jednoduše začněte jednou věcí a k pěti věcem denně se dopracujete postupně.

Tak jo. Fajn. Prostě napíšu první věc, která mě napadne.

1. Mé nalétané míle

Tohle možná není přesně ten druh požehnání a duchovních darů, které měl autor článku na mysli. Ale můžu vám říct, že když jsem se minulý týden vracela letadlem do Londýna, mé nalétané míle mi přišly jako požehnání k nezaplacení.

Posledních deset let jsem žila v Americe, z toho pět v Kalifornii se svým americkým snoubencem. Kalifornii jsem si zamilovala. Nikdy nekončící sluneční svit. Možnost chodit i v lednu v žabkách. Naši malou kavárnu s knihkupectvím, v které jsme utopili všechny úspory a kde se podávaly lahodné brunche a stěny lemovaly police s knihami. Byla jsem šťastná, zamilovaná a k tomu i zasnoubená. Budoucnost přede mnou radostně plápolala jako prapor v barvě cukrové vaty. Zdálo se, že všechno klapne přesně tak, jak jsem vždycky doufala.

Jenže pak náš byznys zkrachoval a spolu s ním i náš vztah – Bác! – odbila půlnoc a kouzlo se rozplynulo. Ukázalo se, že se nevdám za prince a nebudu s ním a našimi rozkošnými dětmi a úžasným psem žít šťastně až do smrti. Namísto toho jsem si zapakovala zbytky svého dosavadního života, vyměnila všechny své nalétané míle za letenku v byznys třídě a profňukala cestu přes Atlantik. K čertu s tím, když už jsem se měla se zlomeným srdcem a na mizině vracet domů, tak jedině v posteli, se sýrovým talířem a alkoholem zdarma, děkuji pěkně.

Můj mozek omámený ginem a sýrovými krekry plánoval, jak se vrátím do Londýna, pronajmu si vlastní byt, zaplním ho vonnými svíčkami a dám si život zase dohromady. Americké vízum mi už beztak brzy končilo a já potřebovala nový začátek, někde, kde by mi všechno neustále nepřipomínalo, o co jsem přišla. A táta mi navíc velkoryse nabídl, že mi půjčí nějaké peníze, abych se mohla zase postavit na vlastní nohy. Můj americký sen skončil: bylo načase vrátit se domů.

Jenže věci se za dobu mé nepřítomnosti změnily a já rychle zjistila, že nájmy se zdvojnásobily, ne-li rovnou zečtyřnásobily. A zmizela i má parta svobodných kamarádek, jejich volné pokoje k přespávání a láhve laciného vína, které bychom mohly až do brzkých ranních hodin popíjet a přitom si hlasitě sdělovat, že to byl totální zmetek, že je mi bez něho líp a že není třeba panikařit, protože mám ještě spoustu času. To vše doplněné nekonečným seznamem celebrit, které jsou starší než já, a přesto se jim podařilo najít si chlapa, vytlačit dítě a dát časopisu OK! rozhovor o zázraku zrození dřív, Než Bude Moc Pozdě.1

Všechny mé kamarádky jsou vdané, z jejich hostinských pokojů se staly dětské pokoje plné paland a nálepek s říkankami a noci nad láhví vína nahradil šálek bylinkového čaje a večerka v půl desáté. Což znamenalo, že mi zbyly jen dvě možnosti: buď přespávat na gaučích s hrnkem heřmánkového čaje, nebo se vrátit zpátky k rodičům.

Nechápejte mě špatné. Své rodiče miluju. Ale tohle nikdy nebylo součástí Plánu. Ve dvaceti ani ve třiceti jsem si nepředstavovala, že v budoucnu budu single, bude mi přes čtyřicet a budu přespávat ve svém starém dětském pokojíčku. A to i přesto, že ho mamka předělala, starou jednolůžkovou postel nahradila novou manželskou a doplnila dvěma stejnými lampičkami značky Laura Ashley.

Můj starý pokojíček byl nově určen pro občasné návraty domů s mým americkým snoubencem, z něhož se měl brzy stát můj pohledný manžel. Pro znovuoživení dětských vzpomínek na Vánoce na venkově, ovšem ve společnosti našeho rozrůstajícího se houfu růžolících dětiček. Pro víkendy, kdy se budou rodiče starat o svá milovaná vnoučata, zatímco my si budeme jezdit užívat do předražených luxusních hotelů s designovými světly nad barem, s jídelním lístkem plným organických pochutin z volně se pasoucího toho či onoho a s masážemi, které nikdy nejsou dost intenzivní.

2. Volnypokojkpronajmu.com

O pokoji jsem se dozvěděla od mé nejlepší kamarádky Fiony, které o něm řekla jejich chůva. „Měla bys do toho jít, Nell! Zní to jako spousta zábavy!“ hlaholila nadšeně přes pracovní desku z kararského mramoru ve své nově zrekonstruované kuchyni, kde jsem se s depresemi a pásmovou nemocí choulila nad šálkem slabého a hnusného bylinkového čaje poté, co mi velkoryse nabídla, že u nich můžu po příletu do Londýna na pár dní zůstat.

Fiona má vždycky pocit, že můj život je zábava. A pokud ho člověk sleduje z bezpečí svého šťastného rodinného života, možná to tak může i vypadat. I bungee jumping, bydlení v miniaturním domku nebo rozhodnutí obarvit si vlasy na fialovo můžou vypadat zábavně, pokud to ovšem dělá někdo jiný než vy.

Abychom si rozuměly, některé fáze mého života byly opravdu zábavné. Jen ta současná moc ne.

„I tak se to dá vnímat,“ odtušila jsem a usmála se na Izzy, mou pětiletou kmotřenku, která se zrovna pustila do své bio kaše. Popravdě mi hlavou prolétlo několik dalších hlášek, ale tetička Nell přece nesmí říkat ta neslušná slova.

„Tvé kmotřence to jako zábava připadá, viď, zlatíčko?“ rozplývala se nadšením Fiona, zatímco si svou kaši vylepšovala několika čerstvými borůvkami, chia semínky a lžičkou manukového medu.

Fionu zbožňuju – jsme kamarádky už od vysoké –, jenže ona žije v úplně jiném vesmíru než já. Je šťastně vdaná za Davida, mimochodem úspěšného právníka, a žije si pohodlným středostavovským životem v jihozápadním Londýně. Spolu se svými dvěma rozkošnými dětmi, které chodí do soukromých škol, obývají designérem vkusně zařízený dům a Fioniny pohupující se blond kadeře jasně napovídají, že takového účesu lze docílit jen profesionálním vyfoukáním a nabarvením u špičkového kadeřníka.

Než se Fioně narodily děti, pracovala jako kurátorka pro jedno muzeum, díky tomu procestovala celý svět. Toho všeho se ale vzdala, když přišel na svět starší syn Lucas, a teď svůj čas vyplňuje nesčetnými školními akcemi, renovací domu, rezervováním příjemných rodinných dovolených v pětihvězdičkových resortech a lekcemi pilates.

A na planetě zvané „Co si hergot počnu se svým životem“ se mezitím odehrává následující:

„Určitě potkáš spoustu vážně zajímavých lidí.“

Fiona byla tak milá a pozitivní, že jsem neměla srdce jí říct, že z představy, jak se v pyžamu potkávám se zajímavými lidmi, se mi dělají osypky. Že netoužím po tom, sdílet lednici s cizími lidmi, o koupelně ani nemluvě. Když byl člověk mladý, byla to zábava. Ale teď už ne. Teď to byla depresivní a duši ničící představa, a navíc mírně strašidelná. Co když mě můj divný spolubydlící zavraždí v posteli a pak mě najdou rozsekanou na kousky a poházenou mezi pelargoniemi?

ČTYŘICÍTKA NALEZLA SMUTNÝ KONEC VE SDÍLENÉM BYTĚ

Její život vypadal tak slibně, uvádějí šokovaní rodiče, kteří doufali alespoň v jedno vnouče.

Svěřila jsem se se svými obavami Fioně, ale ta je promptně zavrhla. Podle jejich chůvy je to bezva, a navíc tak poznala spoustu nových kamarádů. Ani jsem se nenamáhala poukázat na to, že jejich chůva je dvacetiletá Brazilka, takže jí to samozřejmě musí připadat bezva. V tomhle věku je všechno bezva, obzvlášť když vypadáte jako Fionina chůva.

„Pojď, pomůžu ti hledat,“ oznámila Fiona, vytáhla iPad a zavřela slevovou nabídku obchodu John Lewis. Během pár vteřin už nadšeně projížděla fotografie, jako kdyby nakupovala na internetu. Což vlastně technicky vzato dělala. Jen s tím rozdílem, že tentokrát nesháněla pěknou stolní lampu ani kašmírový přehoz, ale domov pro svou nebohou a neschopnou kamarádku.

„Jé, koukej! Našla jsem to! Tohle je perfektní!“

3. Artuš

Onen pokoj se nacházel v edwardovském domě v Richmondu, zeleném předměstí Londýna proslulém svou vesnickou atmosférou a rodinným životem. Sice jsem doufala, že bych mohla najít něco víc v centru, kde by bylo míň manželských párů s dětmi, ale tohle bylo hned k dispozici a mohla jsem si to i finančně dovolit. Další plus bylo, že při prohlídce byl pokoj dokonce ještě větší, než to vypadalo na fotografiích, a navíc k němu patřil i balkonek. Mělo to ale jeden háček.

„A tady je společná koupelna.“

Edward – majitel bytu a můj potenciální domácí – se mnou dokončil prohlídku pokoje a zastavil se u dveří do koupelny.

„Společná?“

„Žádný strach, prkýnko dávám vždycky dolů – to je jedno z pravidel domu,“ zavtipkoval, otevřel dveře a rozsvítil.

Nebo jsem si aspoň myslela, že vtipkuje. Jenže pak jsem ve skleničce u umyvadla zahlédla jeho zubní kartáček a naděje vzaly za své.

„Fajn. Bezva.“ Snažila jsem se nemyslet na svou koupelnu přímo v ložnici, kterou jsem měla v Kalifornii. Hlavně nezapomínat, že tohle bude zábava. Bude to jako v Přátelích, jen s tím rozdílem, že je nám přes čtyřicet a že vůbec nevypadám jako Jennifer Aniston. Přinutila jsem se k zářivému úsměvu. Já to zvládnu.

„Takže máte nějaké otázky?“

Přestože Edward vypadal starší než já – brýle se čtvercovými obroučkami a tmavé kudrnaté vlasy, na spáncích prošedivělé –, nemohla jsem se zbavit vtíravého tušení, že je zhruba v mém věku. To se mi teď stává pořád. A je to vážně dost divné. Čtu články o lidech ve středním věku a představuju si přitom rodiče nebo někoho podobně starého, a pak mi to najednou dojde… Počkat! Vždyť jsem stejně stará! Ale jak je to možné? Já přece nevypadám jako ti lidé v článcích. Alespoň si myslím, že tak nevypadám.

Nebo vypadám?

„Ehm… nějaká další pravidla?“ pokusila jsem se o chabý vtip, když jsem ho následovala do kuchyně.

„Ano. Vytiskl jsem je, abyste si je mohla pročíst…“ Sáhl do šuplíku, vytáhl kroužkový pořadač a podal mi ho.

„Jé!“ V šanonu bylo asi dvacet stránek, každá vložená v samostatných plastových deskách. „Páni, to je ale pravidel.“

„Přijde mi lepší si všechno vyjasnit předem, nemyslíte? Pak nemůže dojít k žádnému nedorozumění.“

Očima jsem přelétla několik prvních stran. Stály tam obvyklé věci ohledně hlasité hudby, udržování pořádku, vzájemného respektování, připomenutí, že se vždycky musí zamykat dveře.

„Je tam i sekce věnovaná ekologickému chování a úspoře energie.“

„Ano. Jistě, samozřejmě.“ Konečně něco, na čem se shodneme. Posledních pět let jsem žila v Kalifornii. Jezdila jsem hybridním autem. Kupovala jsem bio potraviny (když jsem na ně zrovna měla). Na nákupy jsem si pořídila pěknou sbírku opakovaně použitelných bambusových tašek. „Životní prostředí je něco, co mi vážně leží na srdci,“ oznámila jsem mu.

„Takže při odchodu z místnosti zhasínat, sprchování místo koupelí…“

„Žádné koupání?“ Píchlo mě u srdce.

„Při pětiminutové sprše se spotřebuje zhruba třetina vody co při koupání, takže je to mnohem šetrnější k životnímu prostředí.“

„Jistě,“ přikývla jsem. Měl pravdu. Samozřejmě že měl pravdu. Ale přece nejsme v Kalifornii, kde se bojuje se suchem. Jsme v Anglii, kde věčně prší. Dům rodičů byl jen za minulý rok vytopený dvakrát.

„A byl bych rád, kdybyste nesahala na termostat k ústřednímu topení.“

Instinktivně jsem si přitáhla kabát. Byla jsem zmrzlá na kost, dokonce i v domě. Sáhla jsem na radiátor. Úplně ledový.

„Netopíte ani v lednu?“

Co to do háje je? Ukažte mi někoho, kdo ani v lednu netopí.

„Teplota je nastavená na dvanáct a půl stupně, což je nejúčinnější.“

V tu chvíli mi hlavou projelo: seru na to. Od rozchodu s mým americkým snoubencem se poučka „seru na to“ stala mou novou životní mantrou. Je to totiž mnohem lepší než říkat „já se na to vyseru“. Stojí to míň úsilí.

„Tak vám moc děkuju. Půjdu se podívat ještě na pár dalších pokojů…“

Čeho je moc, toho je příliš. Tak jo, můj život je v troskách. Nic mi nevyšlo. Dochází mi čas a jednoduše to neklaplo. Ale pořád tu ještě jsem a čekám na své „šťastně až do smrti“, ať už to bude obnášet cokoli. Nejsem manželka ani máma. Ani žádná veleúspěšná kariéristka, což je podle jistých novin, jejichž jméno odmítám vyslovit, důvod, proč se všechny ženy jistého věku dostaly do stejné situace, v které se teď nacházím já. Jsem nezaměstnaná editorka, která všechny své úspory utopila v byznysu, co vybouchl, a spolu s ním i vztah. (Když už jsme u tohohle tématu, může mi někdo, prosím, vysvětlit, proč se nikdy neoperuje s termínem kariérista?)

Neodšťavňuju, nepeču ani nevařím zdravá a výživná jídla ve své rozkošné kuchyni, pravděpodobně proto, že momentálně žádnou vlastní kuchyň ani domov nemám. Ale upřímně řečeno jsem v téhle oblasti k ničemu i tak. Absolutně netuším, co se bude dít ohledně brexitu, a co je ještě horší, je mi to fuk. Nepraktikuju mindfulness ani jógu. Vždyť si ani nedosáhnu na prsty u nohou. A taky nemám účty na sociálních sítích plné stovek olajkovaných fotek zachycujících můj dokonalý život.

„Ráda jsem vás poznala.“ Vyrazila jsem ke dveřím.

„Vlastně je tu ještě jedna věc…“

Zarazila jsem se.

„O víkendech tu nebývám.“

To už jsem zastavila úplně. „Jakže?“

Edward mi vysvětlil, že je ženatý a má dva kluky, dvojčata. Ženatý? Nejspíš si všiml mého pohledu směřujícímu k prsteníčku bez prstenu, protože poznamenal cosi o tom, že ho zapomněl doma na umyvadle. Domovem myslel venkov, kam se odstěhovali „za lepšími školami“, ale přes týden zůstává v Londýně, aby nemusel dojíždět. „Odjíždím v pátek ráno a vracím se až v pondělí večer, takže byste to tu měla pro sebe.“

Tak počkat – v duchu jsem začala rychle počítat. To znamená, že se s ním budu potkávat jenom tři dny v týdnu? A že celé čtyři dny budu mít byt jen sama pro sebe?

„Až na Artuše.“

„Artuše?“

Při vyslovení toho jména se do kuchyně vřítilo obří chlupaté stvoření a vrtělo svým dlouhatánským ocasem tak nadšeně, až mě málem porazilo.

„Artuši, sedni! Sedni!“

Artuš nevěnoval pokynu žádnou pozornost a dál po mě nadšeně skákal a oslintával mě, zatímco se jeho páníček pokoušel přimět ho k sedu.

„Má žena Sofie je alergická, tak tu bydlí se mnou,“ vysvětloval zadýchaně. „Ale o víkendech by tu bydlel s vámi…, proto je taky nájem takový, jaký je.“

Podívala jsem se na Edwarda. Brýle měl nakřivo, mikinu obalenou jemnými bílými chlupy, které poletovaly po místnosti a proměnily celou kuchyň v jednu obří kouli psích chlupů, zatímco Edwardovy rukávy rychle mizely v Artušově tlamě.

„Tak fajn. Kdy se můžu nastěhovat?“

4. Neumřela jsem na podchlazení

Je to sice jen chabá útěcha, ale můj domácí odjel na hory. O víkendu přijel autem z Kentu, předal mi klíče a Artuše a pak vyrazil na letiště, aby spolu s rodinou oslavil silvestr ve Verbieru. Jakmile odjel, nažhavila jsem termostat na dvacet čtyři stupňů. Takže teď je tu příjemně teploučko a já ležím na posteli jen ve spodním prádle. Skoro můžu předstírat, že jsem zpátky v Kalifornii.

Oči se mi jako na povel zalévají slzami. Ne, nechci na to myslet. Nebrečela jsem už několik dní a rozhodně s tím nehodlám začínat.

Dlouze popotáhnu, podívám se na Artuše spícího na dece pod oknem a pak zpátky na svůj notebook. Na seznam věcí, za které jsem vděčná, mi pořád zbývá dopsat jednu věc, abych splnila svou metu pěti položek denně, ale jsem unavená. Pořád ještě bojuju s časovým posunem. Vůbec nic mě nenapadá. Vracím počítač na noční stolek. Ostatně říkají tomu přece denní rutina. Zítra budu určitě mnohem pozitivnější a budu mít víc inspirace.

Ano, nadcházející rok mi kompletně změní život. Nový rok, nový začátek a všechno to ostatní. Vlastně jsem si jistá, že příští rok touhle dobou bude můj seznam věcí, za které jsem vděčná, vypadat nějak takhle:

Věci, za které jsem vděčná:

1. Můj milující manžel, který mi každý den říká, jak moc mě miluje, a dokazuje mi to čerstvými květinami a neuvěřitelným sexem.

2. Tulení se s naším malým zázrakem, který svým pyšným prarodičům dokazuje, že jeho máma nebyla žádná troska po čtyřicítce, které vypršel čas.

3. Úspěšná a prestižní kariéra, která mi poskytuje jak uspokojení, tak i šesticiferný plat, takže ho můžu utrácet za krásné oblečení, co uvidím v časopisech, a nemusím už trávit hodiny hledáním levnějších verzí na eBayi.

4. Dům, který by se vyjímal i na Pinterestu, kde můžu pořádat příjemné dospělácké večeře pro všechny své kamarády, kteří jsou ohromeni mým citem pro interiérový design a mými lahodnými a zdravými jídly a kteří mi škádlivě přezdívají Domácí bohyně.

5. Pocit síly a klidu pramenící z lekcí jógy v oblečcích značky Lululemon a z vědomí, že jsem konečně tam, kde jsem chtěla být, a že neumřu opuštěná v černých papírových botách.

Následující pátek

Proboha, dneska mám narozeniny.

Pamatujete na časy, kdy jste se na své narozeniny ještě těšily? Kdy jste se probudily celé šťastné a nadšené a radostně jste vybíraly miniaturní obleček na večer? Na oslavy, které končily ve dvě ráno kdesi v klubu, kde jste se všemi svými přáteli popíjely vodku a nějakému náhodnému týpkovi opilecky ječely do ucha: „Vojeď mě. Je mi dvacet šest! Jsem děsně stará!“

Jenže teď už vážně stará jsem.

Když jsem se dnes ráno probudila, připadala jsem si, jako bych už všechnu vodku vypila. A když jsem se natahovala po zvonícím telefonu, zahlédla jsem v dlouhém zrcadle vedle postele svou ruku a byl to šok: A je to tady. Už k tomu došlo. Je načase začít nosit rukávy.

Všichni pořád mluví o čtyřicítce, ale čtyřicáté narozeniny ve skutečnosti nejsou zase taková věda. Čtyřicátiny jsou fajn. Čtyřicátiny, to je velký večírek a nové šaty. Ve čtyřiceti jste totiž ještě pořád jen krůček od časů, kdy vám bylo třicet-něco, nic se nemění, všechno vypadá stejně. Jenže pak se přes noc cosi stane, vám je najednou čtyřicet-něco a věci začínají… Jak to jen říct?

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

LEDEN