Alex Flinn

DÝCHÁNÍ POD VODOU

Originální název: Breathing Underwater,

vydáno u HarperTeen, New York 2011

Ukážka z elektronickej knihy

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2007 by Alex Flinn

All rights reserved.

Title of the original edition: Breathing Underwater

Translation © Miloš Chlouba, 2013

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2013

Vydání první

ISBN 978-80-243-5806-2

Jako vzpomínka na mého otce

Nicholase Kissanise

PODĚKOVÁNÍ

Ráda bych poděkovala následujícím osobám: Mariel Jonesové a Joan Farrové za to, že se podělily o své zkušenosti se soudy okresu Miami-Dade a s konzultačními programy; Richardu Peckovi za to, že mě přinutil začít; Felizon Vidadové a Barbaře Bottnerové za to, že mi pomohly editovat teze; svému manželovi Geneovi a své dceři Katie za jejich podporu; členům své kritické skupiny za všechno jejich povzbuzování; své matce Manyi Lowmanové za to, že si vždycky myslela, že bych se měla stát spisovatelkou i přes bohaté důkazy svědčící proti tomu (jako např. mé známky z angličtiny na vyšším stupni základní školy); své redaktorce Antonii Markietové za její znalosti a zkušenosti, a hlavně za to, že mi naslouchala; a mému agentu Georgeovi Nicholsonovi – za to, že byl nejlepší.

Můj zvláštní dík patří Joyce Sweeneyové,

skvělé spisovatelce, učitelce a přítelkyni.

5. LEDNA

JUSTIČNÍ PALÁC, MIAMI, FLORIDA

Ještě nikdy jsem nebyl u soudu. Ale ještě nikdy jsem nebyl ani tak hluboko v loji. Detektor kovů vříská, když jím procházím, a ženská od bezpečnostní služby se mi pokouší prohledávat kapsy. Odtahuju se.

„Je tohle to, po čem jdete?“ kývám klíči pár centimetrů od jejího nosu a hledím jí do tváře. Ona se mračí a o krok ustupuje. Hážu klíče do žlutého plastového košíku a znovu procházím detektorem.

„To jste měl udělat hned,“ říká.

„Lituji,“ říkám já. Ale nelitoval jsem.

Za mnou otec přihazuje své klíče. „Vždycky lituješ, Nicholasi, a vždycky zapomínáš.“ Potom pohlédne na tu ženskou od bezpečnosti a výraz jeho tváře se mění v úsměv. „Slečno, byla byste tak laskavá a řekla mi, kde je tato projednávací místnost?“ Podává jí moje předvolání k výslechu.

I ona se usmívá. Fascinuje ji, jako každého jiného, jeho oblek od Armaniho a řecký přízvuk. „Druhé podlaží.“ Pohlédne na mě. „Zákaz styku, že?“

Otec vrtí hlavou. „Má potíže se svou dívkou. Je mu šestnáct.“

Hledím dopředu, vzpomínám na jeden den na pláži, na smějící se Caitlin s ibiškem ve vlasech. Že by od té doby uplynul jen měsíc? Panebože, jak jsme se dostali až sem?

Otec mě postrčí na eskalátor a ten mě unáší vzhůru, vysoko nad podlahu vydlážděnou bílými dlaždicemi a nad ten detektor kovů, daleko z dohledu té ženy od bezpečnosti. Když dorazíme nahoru, strčí mě do jakýchsi zelených dveří.

Soudní místnost páchne po starých knihách a po potu. Hnědé lavice jako v kostele proti lavici svědků. Na přední stěně nápis vyvedený zlatými písmeny:

OKRES MIAMI‐DADE, FLORIDA

MY, KTEŘÍ ZDE PRACUJEME,

HLEDÁME JEN PRAVDU

Prima, jen jestli víte, co je pravda. Caitlin se svou matkou sedí v lavici uprostřed. Je celá v bílém, blond vlasy má rozpuštěné, vypadá jako nějaké stvoření vyobrazené v naší knize o mytologii, možná jako rusalka pronásledovaná netvorem. Ten netvor jsem nejspíš já. Procházím kolem ní.

„Proč to děláš, Cat?“ šeptám. „Myslel jsem, že my dva jsme něco extra.“

Caitlin si prohlíží kolena, ale já si všímám, že má slzy na krajíčku. „Jo, Nicku. Taky jsem si to myslela.“

„Tak proč…?“

„Však víš.“ Přesouvá se na druhou stranu, blíž k matce.

Jistě tam stojím o něco déle, než bych měl, protože otec mě postrčí, abych se pohnul. Sedám si do čtvrté řady. Táta mezi námi nechává jedno sedadlo volné, otvírá aktovku a vytahuje z ní tlustý fascikl. Bude pracovat. Snažím se zachytit jeho pohled. „Myslíš si, že…?“

Rozmrzele mhouří oči. „Nicosi, toto je důležité,“ ukazuje rukou na ten fascikl.

Odvracím se. Z druhé strany místnosti cítím pohled Caitlininy matky i to, jak se Caitlin snaží na mě nedívat. Soustředím se na to, opravdu se soustředím, abych si na tváři vytvořil masku. V tom jsem dobrý. Děcka ve škole – mí bývalí přátelé, dokonce i Tom, který býval mým nejlepším kamarádem – se na mě dívají, jak chci, aby se dívali: Nick Andreas, šestnáctiletý kluk se spoustou peněz, který studuje s vyznamenáním, prostě široko daleko bezkonkurenčně nejlepší. Všechno je to klam. Jedině Caitlin zná pravdu o konfliktu s mým otcem. Jen ona ví, jak ponižující bylo celou fotbalovou sezonu zahřívat lavičku náhradníků.

Byla chyba, že jsem jí o té záležitosti řekl. Bylo by snadnější něco si vymyslet. Pokud si vymýšlíte šestnáct let, stane se to součástí vašeho já, ať si o tom myslíte, co chcete. Možná proto se nepřestávám usmívat, když vstoupí soudkyně – žena, která určitě bude na Caitlinině straně – a když Caitlin zaujme místo na lavici svědků. Šklebím se jako hlupák, když soudní zřízenec předříkává Caitlin přísahu a když právnička v šedé polyesterové sukni začíná s kladením otázek.

„Uveďte své jméno,“ říká ta polyesterová.

„Caitlin Alyssa McCourtová.“

Polyesterová ukazuje na papíry, které drží v ruce. „Je toto vaše prohlášení, slečno McCourtová?“

Caitlin přisvědčí.

„Kvůli zápisu musíte odpovídat nahlas.“

„Ano.“

„Dosvědčujete, že jste byla ve vztahu s odpůrcem Nicholasem Andreasem?“

„Ano.“

„Je zde přítomen?“

„Ano.“

„Ukažte na něj, prosím.“

Caitlinin prst ukazuje na mě. Naše pohledy se setkávají a já se snažím rozpomenout na ty časy, kdy bylo dobře. To je chyba. Slzy, které i tak má na krajíčku, vytryskují plným proudem. Nedokáže je ovládnout. Nabízí jí papírový kapesník. Polyesterová pokračuje.

„Byl váš vztah sexuální povahy?“

Caitlin spíná ruce v klíně. „Ano.“

„Byl sex dobrovolný?“

Cat neříká vůbec nic, jen hledí na matku. Ta otázka je pro mě překvapením. Má snad v úmyslu lhát i o tom? Chce snad to, co jsme spolu dělali, označit za znásilnění? Znásilnění to přece nebylo.

Polyesterová opakuje svou otázku a Caitlin říká: „Já jsem vás slyšela. Přemýšlím.“ Znovu pohlédne na matku a utře si další slzu. Vysune bradu. Nakonec odpoví: „Ano, byl dobrovolný. Nick a já… Milovala jsem ho.“

Paní McCourtová na svém sedadle dvě řady od nás vrtí hlavou. Caitlin se teď dívá přímo před sebe.

„Co se stalo 12. prosince?“ ptá se polyesterová.

Hledím na stěnu. Mou pozornost upoutává obrovský šváb. Je to nepříjemný pohled. Mohl bych ho zabít, kdybych chtěl.

„Uhodil mě.“

Šváb se posouvá směrem k podlaze.

Potom už moc neposlouchám. Jen sleduju, jak Caitlin pohybuje rty. Táta mě poplácává rukou po rameni, něco mi říká, ale já neslyším. Každému, kdo by nás pozoroval, by se mohlo zdát, že mě plácá po zádech, ale jeho prsty se mi zarývají do kůže. Promiňte, Ctihodnosti, ale krvácím. Promiň mi, když mezitím políbím nebe. Ta slova mi zní v hlavě spolu s ostatními informacemi, které se náhle stávají bezvýznamnými. Přejde to, když řeknu, že to všechno je pravda? Nebo to mám popřít? Nebo se snad omlouvat? Caitlinina ústa se pohybují, až mám dojem, že recituje abecedu, otčenáš a přísahu věrnosti. Není možné, aby o mně namluvila tolik špatného. Ale když se na pár sekund soustředím, slyším ji, jak souhlasí se vším, co ta polyesterová říká, nic nevysvětluje, nepopisuje okolnosti. Jen souhlasí. Byla to facka, chce se mi jim říct. Jedna jediná facka, když mě dohnala příliš daleko. Nikdy jsem ji nebil. Nikdy bych jí neublížil. Miloval jsem ji. A stále ji ještě miluju. Copak si nevzpomíná na nic hezkýho, co mezi námi bylo? Já rozhodně ano.

Caitlin drží papírový kapesník jako bílou vlajku. Až do poslední otázky polyesterové už ho nepoužije.

„Pocítila jste náhlou obavu o svou bezpečnost v důsledku chování vašeho chlapce?“

Caitlin si utírá oči, ale když promluví, její hlas je pevný.

„Ano, pocítila.“

Polyesterová už nemá další otázky.

„Můžete se posadit na své místo,“ říká soudkyně Caitlin. Potom se soudkyně obrací ke mně: „Chtěl byste soudu něco sdělit, pane Andreasi? Nepožaduje se od vás, abyste svědčil.“ Ocitám se na lavici svědků dřív, než si uvědomím, co mi předtím táta radil. „Nic neříkej.“ Snažím se vyhnout jeho pohledu, ale něco mě k němu přitahuje. Vysílá ke mně poselství: Jsi v pěkné šlamastyce, hochu.

Jsme si s tátou podobní. Na matku si moc nevzpomínám – opustila nás, když mi bylo pět –, ale jsem naprosto přesvědčený, že jí se nepodobám. Moje tmavé vlasy a ďolíčky pocházejí z tátova genofondu tak jistě, jako že se malé ještěrky, které přebíhají přes chodník v naší zahradě, podobají tátovi ještěrákovi šplhajícímu po ibišku. Přesto však hledám v zrcadle rozdíly, cokoliv, co by zabránilo vidět ho v sobě. Jeho oči jsou dost zlé. Ty zelené oči mohou nadělat víc škody než jeho pěst, a já je ve svých očích denně vídám.

Přesto jsou to právě tátovy oči, co teď sleduju. Můj táta, kterému se snažím zalíbit, když mluvím z lavice svědků a lžu, přísaha sem, přísaha tam. Uvažuju, jestli to Bůh slyší, teda pokud nějaký Bůh je.

„Nikdy jsem ji neuhodil. Caitlin si to vymyslela, aby se mi pomstila za to, že jsem se s ní rozešel. Je blázen.“ Rysy ve tváři mi ztvrdly. Maska, kterou jsem si nasadil, byla pryč. „Nepotřebuje žádný zákaz styku. Příliš si lichotí, jestli si myslí, že budu mařit svůj čas.“

Začínám sestupovat dolů, je mi jasné, že jsem si pěkně zavařil.

Zastaví mě soudkynin hlas. „Zůstaňte tam, Nicku.“

Posadím se. Jak na to přišla, že mi říká Nicku? Mosazná tabulka hlásá, že se jmenuje CTIHODNÁ DEBORAH LEHMANOVÁ. Co kdybych jí začal říkat Debbie, nebo dokonce Debs? Tak, Debs, co soudíš o rozdělení pravomocí? Už by to nehrálo roli. Od soudkyně Lehmanové se očekává, že mě bude nenávidět. Je mladá, ale ne hezká. Oči jí těkají za tlustými skly. Představuju si ji jako studentku, otisky prstů na brýlích, čekající celý den, že bude moct někoho skřípnout. Třeba mě. Její další slova dokazují, že se nemýlím.

„Myslíte si, že jste úžasně chytrý, že je to tak?“

Co se na to dá říct?

„Mohl byste přestat s tím pohledem víte vy vůbec, kdo já jsem? Třeba si myslíte, že vás neznám, ale tak to není. Vídám vás každý den, vás a ostatní vám podobné kluky, co chodí v maskáčích od Abercrombie & Fitch, kluky z privilegovaných rodin, kteří žijí na Key Biscayne a dostanou, na co si vzpomenou.“

Zdá se, že je ti všechno jasné. Já sám bych si nedovolil to říct. Součástí vší té falše je sebekontrola.

„Vám to ale není ani trochu líto, není-liž pravda?“ Soudkyně Lehmanová trvá na svém. „Říkáte, že vaše dívka je blázen. Že lže. To vy byste něco takového nikdy neudělal. Mám pravdu, Nicku?“

Masce se nelíbí směr, jakým se to ubírá. „Máte.“

„Chyba,“ říká soudkyně Lehmanová. „Já totiž, Nicku, umím číst myšlenky. Vidím do vás, a to, co vidím, se mi nelíbí.“

Nahodím úsměv. „Takže půjdu.“

„Seďte!“

Soudkyně Lehmanová se natahuje po jakémsi lejstru, co má na stole. „Vyhovuji žádosti o zákaz styku. Jestliže se pokusíte kontaktovat Caitlin McCourtovou, jestliže na ni ve škole promluvíte, nebo dokonce jestliže na ni na chodbě křivě pohlédnete, půjdete do vězení. Rozumíme si?“

Maska se křiví. Vězení? Za co? Nahlas ale říkám: „To nebude problém.“

Soudkyně Lehmanová se pousměje. „Dobrá. A aby byla jistota, že to opravdu nebude problém, nařizuji vám ještě šest měsíců docházení na konzultace, návštěvu přednášek o domácím násilí a o řešení sporů.“

Šest měsíců za jedinou facku. No, to je spravedlnost.

„Jak si přejete.“

„A jelikož máte potíže s pochopením, jak se do toho dostat, chci, abyste se mnou hovořil. Kromě konzultací si povedete deník. Každý týden pět set slov. A v něm vysvětlíte, co se přihodilo mezi vámi a Caitlin McCourtovou od prvního dne, kdy jste ji viděl, až dodnes. Můžete psát svou verzi, nebo pravdu. To je mi jedno. Pohádky mám docela ráda. Dokonce to ani nebudu číst, pokud s tím nebudete souhlasit. Ale každý týden donesete deník na přednášku a ukážete svému poradci, co jste napsal, abyste dokázal, že přemýšlíte o tom, co jste provedl. Budete-li mít štěstí, třeba se i něco naučíte.“

„Nemůžete mě soudit podle šatů,“ namítl jsem. „Slyšela jste někdy o řádném soudním procesu?“

„Šikulka.“ Vypadá překvapeně. „A vy jste poskytl své dívce řádný proces předtím, než jste ji uhodil?“ Než můžu odpovědět, udeří paličkou. „Soud se odročuje.“

Seskočím z lavice svědků a bouchnu pěstí do stěny. Neprorazím ji, a dokonce to ani nebolí, ale zřízenec mi hrozí, že povolá bezpečnostní službu.

„Nevzrušujte se. Už jsem na odchodu,“ řítím se uličkou.

Paní McCourtová se usmívá. Cat pozoruje mého tátu, a když se ohlédnu, chápu proč. Tvář má v jednom ohni. Když mířím za ním, uvolňuju zaťatou pěst a ruka mě konečně začíná bolet.

Jdeme na parkoviště. Lednový vzduch není příliš studený. Otcův zelený jaguár parkuje mezi dvěma volnými místy. Táta ho odemyká a já nastupuju. Otec bouchne dveřmi a zasouvá klíček do zapalování.

„Musel jsi mluvit? Opravdu jsi musel?!“ překřikuje se s řevem motoru. „Musel jsi otvírat tu svou nevymáchanou hubu?“

Sundá ruce z volantu a já ucuknu strachem. Zbabělec. Když se opět podívám, jeho pěstěné prsty spočívají neškodně na rychlostní páce.

„Promiň, tati.“

„To říkáš pořád,“ odpoví. „A přesto vždycky říkáš nesprávné věci. Vždycky nějakou pitomost. Proto se ti nikdy nic nedaří.“

Daří se mi, chce se mi namítnout. Ale hned si vzpomenu na Caitlininu tvář a musím dát tátovi za pravdu.

„Nevěděl jsem, co říct,“ pokouším se vysvětlovat.

Táta přeladí na stanici vysílající klasickou hudbu. Prostor zaplňují pisklavé zvuky houslí, a je po konverzaci.

POZDĚJI TÉHOŽ DNE

Komu: soudkyni Debbie Lehmanové

Od koho: od jednoho zazobaného kluka z Key Biscayne, co chodí v hadrech od Abercrombie & Fitch

Věc: má verze příběhu (máte-li zájem)

Zatím jsem napsal jen toto. Seděl jsem nad tím dvě hodiny. Nemůžu uvěřit, že každý týden musím napsat pět set slov. Pět set slov – to je už velká literatura. Byl jsem naštvaný a celou poslední hodinu jsem věnoval rozhodování, jestli mám psát ve stylu Isaaca Asimova (v této verzi by Caitlin figurovala jako Venuše s jedním okem a třemi prsy), nebo ve stylu Dr. Seusse („Já jsem Nick/Nick je býk/Nick oznamuje Debbie…,“ no, docela dobrý nápad). Potřeboval jsem se do toho dostat. Třebaže to znamenalo vzpomenout si na věci, na které bych raději zapomněl, nakonec jsem se rozhodl napsat pravdu. Už na tom stejně nezáleží.

Úterý ráno, druhý týden druhého ročníku. Blížil jsem se k prodejně Key Biscayne High’s Mercedes se svým červeným kabrioletem. Mustang, ročník 1969, opožděný narozeninový dar od otce. Tom se řítil jako střela. Jeho dlouhé blonďaté vlasy vlály ve větru. Tvářil se, že nenapíná svaly, aby udělal dojem na holky, které by nás případně mohly pozorovat. Jinými slovy, nestalo se nic neobvyklého, nic, co by naznačovalo, co přijde: konec Nicka Andrease, jak jsem ho znal.

S Tomem jsme byli nejlepší přátelé už od první třídy. Tomův poklidný dům byl nejlepší místo, kam jsem mohl uniknout před otcem. Tomovi jsem to ale neřekl. Stejně by to nepochopil. Nebylo to proto, že bych Toma obviňoval, že má všechno, na co si vzpomene. Nemohl bych to udělat, protože to byl skvělej kluk. Ale na druhou stranu, každý by byl v pohodě, kdyby si žil jako on.

Toho dne se mě vyptával na Ashley Pettigrewovou. Řekl jsem mu, že to není můj typ.

Tom znejistěl. „Koho to zajímá?“ řekl. „Ta je pro tebe moc nóbl.“

Zeptal jsem se Toma, jestli to je všechno, co si o tom myslí.

Tom přikývl a dodal: „To je to, co se mi na tobě líbí. Nick – žádná konkurence, pokud jde o holky. Ty jsi jedinej kluk, kterýho znám, co se chystá umřít jako panic.“

Jeho slova dosud visela ve vzduchu jako bublina v komiksu, když jsem uviděl Caitlin. Vynořila se z hloučku lidí s batohy na zádech. Chvíli jsem na ni hleděl. Potom ještě další chvíli. Poznal jsem ji. Hlavou mi vířila hloupá a staromódní slova jako dívka snů. Byla to ona. Ona. Byl jsem v sedmém nebi. Neměla na sobě šortky jako ostatní, ale byla normálně v šatech. Přesto jsem si všiml obrysu jejích prsou i toho, jak se jí nohy třely jedna o druhou. Ostatní holky měly stříbrné náušnice ve tvaru křížů nebo kruhů. Její náušnice byly z perel. Vymykala se z průměru. Obrátil jsem se k Tomovi.

„Tuto chci,“ řekl jsem mu.

Tom si zase prohlížel bicepsy.

„Koho?“

Zatahal jsem Toma za ruku a ukázal na ni. „Tu blondýnu v modrém.“

Obrátil k ní pohled. „Tu? Děláš si srandu? To je Caitlin McCourtová. Nepamatuješ si na ni ze školky? A z každé další třídy potom?“

„Nevypadá jako ta ve školce.“

„Letos v létě byla v odtučňovacím táboře. Všichni o tom mluví.“ Přestal si prohlížet sám sebe na dost dlouhý okamžik, aby mi věnoval pobavený pohled. „Je to šprtka, Nicku. Zpívá ve sboru pro větší slávu boží. A bude zase tlustá.“

Neodpověděl jsem. Když odcházela, sledoval jsem její pohyby. Toužil jsem se jí dotknout. Přivonět k ní. Jaký by to byl asi pocit, přiložit rty k její kůži?

Tom se vrátil k tématu o Ashley a už s ním nebyla žádná řeč. Opatrně jsem zaparkoval. Co kdybych se rozběhl? Třeba bych mohl dostihnout Caitlin, ještě než začne vyučování. Ne že bych měl představu, co jí řeknu. Vystoupil jsem z kabrioletu a běžel k budově. Tom si ještě pořád prohlížel svoje svaly.

Odložil jsem pero. Vzmohl jsem se na čtyři sta devětadevadesát slov. Příští týden napíšu jedno slovo navíc.

10. LEDNA

MOJE NEJHORŠÍ NOČNÍ MŮRY

Sem já přece nepatřím.

Představte si tohle: sedm chlápků v kruhu, modlitební shromáždění, nebo něco na ten způsob, v místnosti s výhledem na koleje předměstské dráhy. Stěny pokryté příšerným moderním uměním, které připomíná hororové filmy starého Johna Carpentera, co se promítají v televizi pozdě v noci. Obecenstvo je vyděšené. Je tady všechno, od chlápka s piercingem na tváři až po vychrtlého účetního, který vypadá, jako kdyby zabloudil cestou na schůzi Rotary Clubu. Dvě věci máme společné. Za prvé jsme všichni znechucení tím, že musíme navštěvovat přednášky o domácím násilí, a za druhé (myslím, že to můžu říct na plnou hubu) sledujeme chlápka, co sedí proti mně, střídavě se dívá na zem a do stropu, ohryzává si nehty až do živého a pohupuje se dopředu dozadu. Snažím se na něj necivět. Nikdy nevíte, s jakou zbraní může takovej psychouš vyrukovat. Ale je to jako havárka auta nebo holka s ohromným poprsím. Prostě nemůžete necivět. Teď zatíná pěsti a třese se.

Prohlížím si místnost a v duchu uděluju cenu tomu, kdo s největší pravděpodobností někoho zabije při dopravní nehodě. Šestinásobná remíza. Náš instruktor Mario Ortega vysvětluje pravidla. Je to tlusťoch s andělským vzhledem.

„Pravidel není mnoho,“ říká. „Ale očekávám, že ta, která jsou, se budou dodržovat. Pokud budete mít námitky, můžete se obrátit na soudce.“ Letmo se usměje, jako kdyby žertoval, ale jeho oči se s ním nesmějí. „Pravidlo číslo jedna,“ pokračuje, „je být čestný. Bez toho nemůžu udělat naprosto nic.“

„Čestný,“ ozve se jakýsi hlas. „Pravidla, to není nic pro mě.“

Hlas patří vyzáblému blonďákovi, který sedí dvě židle ode mě. Jistě takové týpky znáte. Jedině nečitelné tetování ho odlišuje od devítiletého děcka. Kapesní kudlou si čistí špinavé nehty. Třeba si někdo bude myslet, že je to klišé, když o něm řeknu, že vypadá jako buran, ale on tak opravdu vypadá. Krk má světle růžový, stejně jako tvář. Vsadil bych se, že mu patří ta dodávka se stojanem na pušky, co je venku na parkovišti.

„Takže to není nic pro vás?“ ptá se Mario. „Tak jo, jestli s tím máte problém, můžete odejít.“ Mario se udeří dlaní do čela. „Ach bože, zapomněl jsem! Nemůžete odejít. Řekl bych, že se musíme jeden druhému otevřít, pane…,“ Mario kontroluje seznam. „Pane Kelly, myslím, že jste to vy.“

„Kelly je moje křestní jméno,“ říká ten buran, a podle toho, jak se Mario usmívá, soudím, že to ví. Kelly těká pohledem po nás všech a já v duchu děkuju všem svatým, kteří měli službu té noci a nedovolili mým rodičům, aby mi dali holčičí jméno. „Ale ať je po vašem, jestli se vám to tak líbí víc.“

„Neshazujeme tady jeden druhého.“ Mario se pohledem vrací ke skupině. „To je další pravidlo. A zbytek je sakra jednoduchý, a jelikož nemáte jinou možnost, budete se toho držet. Další je dochvilnost.“

Jako na zavolání se právě v tom okamžiku otevírají dveře. Chlápek, který je otevřel, nevypadá, že by nějak extra spěchal. Jako většina lidí ze skupiny je přibližně v mém věku, ale v porovnání s ostatními vypadá normálně. Možná líp než normálně. Vysoký a tmavý, s ledabylou chůzí. Bez náznaku kajícnosti se omluví a posadí se vedle Kellyho.

„Bingo!“ říká Mario. „Právě tady vysvětluji pravidlo o dochvilnosti.“ Mario znovu nakoukne do svého seznamu. „Vy musíte být náš chybějící článek, pan Sotolongo.“

„Leo Sotolongo.“ Leo odhalil dvě řady bílých zubů. „Polepším se, učiteli. Slibuju.“

„Prima.“ Mario se odvrátí pohledem, ještě než to Leo dořekne. „Pravidlo číslo čtyři: žádné drogy ani alkohol. Pravidlo číslo pět: podílet se na diskusích ve třídě.“

Psychouš naproti se píchá tužkou do dlaně. Musí ho to bolet, ale on nehne ani brvou. Pokud jde o mě, nemám v úmyslu cokoliv říkat. Už tak mám dost problémů – i bez nějakýho studovanýho experta, podle kterýho jsme se s Caitlin do sebe pustili proto, že táta mě celý ty roky používal jako fackovacího panáka. Klasika. To dobře znám, viděl jsem to u Oprah. Uvědomuju si, že čas tam strávený bude skvělou příležitostí oddat se „vážným úvahám“ – řekněme, učit se zpaměti periodickou tabulku prvků.

Z myšlenek mě vytrhne obrovský černoch sedící vedle mě, nepochybně individuum, co si potrpí na výsledky. „Budeme za to dostávat známky?“

Ostatní ve skupině přikyvují, až na toho Psychouše, který se pořád snaží napíchnout se na svou tužku číslo dva.

„No,“ odpoví Mario. „Jsou jen dva stupně: prospěl/neprospěl. Nebudete-li spolupracovat, postarám se, abyste propadli. Pro vás, kteří jste byli odsouzeni, to znamená začít znovu. Nebo čelit důsledkům.“

Důsledky, to je opravdová hrozba. Ten velký dům, vězení. Už mi to dochází.

Obr si rýpne: „Všimněte si, že neřekl, do jaké míry musíme spolupracovat.“

Mario přikyvuje. „Tím se dostáváme k úplně nejdůležitějšímu pravidlu.“ Prohlíží si naše tváře. Odvracím se. Na chvíli mám pocit, že vidí všechno, co nechci, aby viděl. „Budete odpovědní za své činy. Nejsem soudce ani vaše holka. Takže jako omluvu nepřijmu, že jste byli opilí. Kdyby každý, kdo se napije, někoho mlátil, všichni bychom neustále chodili s modřinami pod očima. A omluvou není ani to, že se někdo pořádně naštval. Jestliže si myslíte, že vaše holka je největší děvka na světě, tak se s ní rozejděte. Ale nemlaťte ji. Vy sami jste zodpovědní za své násilí. Nenapravíte se, dokud tuto zásadu nepřijmete za svou.“

„Ale co když to opravdu nebyla naše vina?“ Ten obr mi opět mluví z duše.

„Jak to myslíte, pane Johnstone?“

„Jmenuju se Tyrone. Přátelé mi říkají Drobeček.“

Drobeček váží nejmíň sto patnáct kilo. Vlasy má na bocích vyholené, rukávy na tričku s tasmánským ďáblem vyhrnuté, aby daly vyniknout jeho svalům. Kolem krku má dost řetězů, aby někoho menšího stáhly ke dnu. Co mohl kluk této velikosti způsobit nějaké holce?

„Myslím to tak, že v našem vztahu jsem to já, kdo je zneužívaný,“ pokračuje Drobeček. V kloubech velikosti čtvrtdolaru mu praská. „Donyelle třeba vypadá jako bezbranná dívka, ale má sílu. To mají holky vždycky. Varoval jsem ji, že jestli mě bude ještě bít, mohl bych jí ublížit. Nakonec jsem jí musel dát přes hubu, aby viděla, že nekecám.“ Složí si ruce do klína. „Zavřeli nesprávnou osobu, ale to je jim fuk, jen aby nás drželi na uzdě. A obvinili mě, i když jim Donyelle řekla, že jsme zasnoubení.“

V duchu mu dávám za pravdu. „Je to tak,“ říkám mu. Caitlin mě sice neuhodila, ale co třeba psychické mučení? Co když kluka tak vyhecuje, že ten musí použít pěsti – nebo ruce – na sebeobranu?

„Jak jste se cítil, když jste ji uhodil?“ Mariův hlas přichází skrz výlevy v mém mozku.

„Nechtěl jsem jí ublížit,“ říká Drobeček. „Ale někdy se chlap musí o sebe postarat, nezdá se vám?“

„Říkal jste, že se od nás očekává, abychom byli čestní!“ vmísil se do rozhovoru nějaký hlas, než mohl Mario odpovědět.

Hlas patří Psychoušovi. Zatímco Drobeček mluvil, Psychouš měl těžký záchvat třesavky. Teď na nás hledí.

„Cože?“ ptá se Drobeček.

„Říká, že se od nás očekává, abychom byli čestní.“

„Já čestný jsem!“ Drobeček se napřímí do plné výšky.

„Ne.“ Psychouš zavrtí hlavou poněkud víc, než je třeba, ale je příliš vykolejený, než aby se Drobečka lekl. „O tebe nejde, obře. Jde o mě. Protože já nevím, co to znamená být čestný. Nechci lhát, ale nevím to.“ Chytí se rukama za hlavu a zanotuje: „Nevím, nevím, nevím…“ Z každého oka mu stéká jedna slza a kluk, co sedí vpravo od něj, před ním couvá do rohu své židle.

Mario vstoupí mezi ně a položí Psychoušovi ruku na třesoucí se rameno. „Jakpak se jmenujete, hochu?“

„A. J.,“ podaří se mu ze sebe vysoukat, než začne vzlykat – opřený o Mariovu ruku a prudce se přitom otřásající. Mario mu šeptá do ucha.

Přestávám je poslouchat. Kdybych nepřestal, třeba bych se i já stal takovým, jako jsou oni.

O pár minut později se A. J. utišil a Mario se obrátil k nám. „Ještě někdo to cítí takhle?“

„Jak takhle?“ ozve se opět Kelly. „Nemám ani potuchy, co to ta ztracená existence mele.“

Mario pokrčí rameny. „Že život je obrovská věc. Že se snažíte být mužem, když jste ještě ustrašené děcko. Že se snažíte kontrolovat, třebaže by se vám chtělo řvát, plakat, nebo někoho praštit. Že se neustále cítíte, jako kdybyste dýchali pod vodou, a musíte přestat, protože jste se už moc nalokali.“ A. J. začíná znovu vzlykat. Mario na něj ukazuje. „To je to, k čemu tak jako tak dojdeme.“

„Cože?“ ptá se Kelly a skládá kapesní nožík. „Brečet?“

„Zamyslet se nad chybami, které nás přivedly až sem, Kelly.“

„A není to jasný? Každý z nás uhodil svou holku. Třída se může rozpustit.“

„Já ne,“ říká Leo, kluk, co přišel pozdě. „Já jsem nikoho neuhodil.“

„To je k smíchu,“ prohodí Kelly a odfrkne si. „Všichni Portoričani mlátí svoje ženy. A Portoričanky si myslí, že dostávat rány je jejich poslání.“

„Zkus to zopakovat!“ Leo svírá pěsti.

Kelly se napřímí. „Chceš říct, že tvůj táta netluče tvou mámu?“

Než mohl Leo odpovědět, Mario křikl: „Tak dost! Chápu vaše napětí, ale toto bylo naposled, co tady někdo z vás narážel na něčí matku. A přestaňte i s etnickými narážkami.“

„A když nepřestaneme?“ provokuje Kelly.

„Tak budeš vyplivovat zuby, slečno Kelly,“ odpovídá Leo místo Maria. „Ne že by se tím nevylepšil tvůj vzhled.“

Kelly na něj skočí. Leo se malinko opozdí. S jednou rukou na Kellyho krku si ho drží od těla. Přirazí Kellyho ke stěně. Židle lítají vzduchem, když se jim klidíme z cesty.

Kdosi začíná zpívat: „Do boje! Do boje!“

Ostatní se přidávají.

Kelly lapá po dechu. Leovi na čele nabíhá žíla, ale pořád drží Kellyho jako pírko.

Mario vkročí mezi ně, každému z nich položí jednu ruku na rameno a vykřikne: „Uklidněte se!“ Jak je drží od sebe, hlas mu slábne. „Nestrpím ve své skupině žádné násilí, pane Sotolongo,“ říká Mario, když si Leo konečně sedá.

„Vy obviňujete mě?“ ptá se Leo chladně. „Ten malej bílej parchant mě napadl.“

„To ano. Ale znám i váš trestní rejstřík a vím, z čeho jste byl obviněn.“

„Člověče!“

„Nestrpím ve své skupině žádné násilí,“ opakuje Mario, zatímco se ten účetní krčí u dveří.

A je vymalováno.

Trvá to pár minut, než se všichni uklidní, ale Leo nakonec sedí vedle mě a Mario vedle Kellyho.

„Pokračujte, pane Sotolongo,“ vyzve ho Mario. „Jste na řadě.“

„Přesně tak. Nikoho jsem neuhodil.“

„Co vás sem tedy přivedlo?“

„Však znáte obvinění,“ odsekne Leo.

„Rád bych slyšel vaši verzi.“

„Mou verzi? Rodiče mojí holky mě nenávidí.“

„Proč si to myslíte?“

„Protože jsem ji o to připravil.“

„O co?“

„O panenství,“ říká Leo. „Mamička a tatíček chtěli, aby jejich děťátko zůstalo čisté až do smrti. Minimálně. Průser je v tom, že ona čistá zůstat nechtěla.“ Někteří ze skupiny se dávají do smíchu a přikyvují. „Zkřížil jsem jim jejich plány. Takže jsem ji údajně ohrožoval. Znásilnil ji.“ Opírá se o opěradlo židle. „Kecy. A ona mě zradila, lhala, aby se nedostala do problémů. Ale já se postarám, aby Neysa obvinění stáhla,“ usměje se a vyhrnuje si límec saka. „Takže sem už moc dlouho chodit nebudu.“ Leo přeletí očima kruh a nakonec se naše oči setkávají. Najednou si přeju, abych byl jako on, tak klidný, tak přesvědčený, že všechno bude v pořádku. Přinejmenším toužím být někde jinde, neservírovat svůj život těmto pestrobarevným bláznům. To ale není možné, a tak vstávám.

„Ani já jsem nikoho neuhodil,“ říkám a snažím se působit stejně vyrovnaně jako Leo. „Můj vztah s Caitlin nebyl násilný. Naopak, byl skoro úplně dokonalý.“

„A proč jste tady…?“ ptá se Mario. Když pokrčím rameny, dodá: „Co jste podle soudu provedl? Začněte svým jménem.“

Prohrábnu si vlasy. „Jmenuju se Nick, je mi šestnáct, a jak jsem řekl, nevím, proč jsem tady. Jednou jsem se zapomněl a svou holku plácl. Jedno mizerný plácnutí…“

Končím a chci se posadit. Mario mě zarazí.

„Jaké plácnutí, Nicku?“

„Vy nevíte, co je plácnutí?“

„Zajímá mě, jak silně jste ji udeřil.“

Pokrčím rameny, ale Mariův výraz mě nutí odpovědět vážněji.

„Ne moc. Plácnutí, jak jsem řekl. Otevřenou dlaní. Tvář jí ani nezčervenala, nic takovýho.“

„Takže jste ji udeřil do tváře.“

Koniec ukážky

Table of Contents

5. LEDNA

JUSTIČNÍ PALÁC, MIAMI, FLORIDA

POZDĚJI TÉHOŽ DNE

10. LEDNA

MOJE NEJHORŠÍ NOČNÍ MŮRY

POZDĚJI TÉHOŽ DNE

17. LEDNA

21. LEDNA

26. LEDNA

7. ÚNORA

9. ÚNORA

12. ÚNORA

14. ÚNORA

23. ÚNORA

28. ÚNORA

1. BŘEZNA

7. BŘEZNA

18. BŘEZNA

18. BŘEZNA

25. BŘEZNA

28. BŘEZNA

29. BŘEZNA

29. BŘEZNA

30. BŘEZNA

30. BŘEZNA

30. BŘEZNA

30. BŘEZNA

2. DUBNA

4. DUBNA

2. DUBNA

O MINUTU POZDĚJI

12. DUBNA

2.ČERVENCE

12. ČERVENCE

2. ZÁŘÍ