Přeložil:

JAN HLAVÁČ

Tijan: Bennett Mafia: Zakázaná láska

Vydání první

Copyright © 2019. BENNETT MAFIA by Tijan

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2346. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Bennett Mafia vydaného v roce 2019

Český překlad © 2020 Jan Hlaváč

Odpovědná redaktorka Daniela Čermáková

Korektorka Marie Kejvalová

Cover Design by Tijan

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1331-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1332-0 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Bennett

MAFIA

ZAKÁZANÁ LÁSKA

TUHLE KNÍŽKU VĚNUJI SVÝM ČTENÁŘŮM!

VZKAZ ČTENÁŘŮM

Pokud vím, Lakeshore Wharf neexistuje.

Tuto oblast jsem si vymyslela pro potřeby příběhu.

PROLOG

Před čtrnácti lety

Spolubydlící na internátu byla mafiánská princezna.

Ale to jsem zpočátku nevěděla. Prvních šest měsíců proběhlo bez problémů.

Když jsem poprvé vešla do našeho pokoje, všimla jsem si jejího ložního prádla, které vypadalo jako mrak, obklopený křišťálovým světlem, obrovského množství fotografií, které měla přilepené na zdi do tvaru srdce, a zarámovaného plátna s citátem napsaným třpytivým písmem, kde stálo: Pohádky se stávají.

To bylo jediné, nad čím jsem se pozastavila, protože já jsem nebyla tenhle typ holky.

Poslali mě do akademie Hillcrest tak trošičku proti mé vůli. Hádky mezi mými rodiči byly tehdy na vrcholu, a i když jsme bydleli ve velkém sídle a oni se drželi ve svém křídle, stejně jsem je neustále slyšela. Bylo těžké je neslyšet, když jsem se po nocích plížila do chodby vedle jejich pokoje a spala tam. Byla jsem jedináček a osamělá. Možná že ne všechny dvanáctileté děti mají tenhle pohled na věc, ale já ho měla.

Přestože jsem svou matku milovala, nenáviděla jsem bojiště, jímž se náš domov stal. V akademii Hillcrest mi ramena poklesla úlevou nad tím tichem.

V den, kdy jsem se nastěhovala, tam sice zněl křik, chichotání a hrála muzika a něčí máma okřikla malého kluka, který prosvištěl pod mýma nohama a běžel dál do chodby, ovšem nic z toho nebyl opravdový hluk. Nic z toho se nemohlo rovnat křiku, řevu a mlácení do zdi a určitě ne tomu poslednímu, co jsem slyšela před dvěma nocemi, tomu hrůzostrašnému výkřiku.

Dokonce jsem ani nebyla v té chodbě, když jsem to slyšela. Byla jsem ve svém křídle, protože už jsem rezignovala na pokusy být jim nablízku. V tu chvíli jsem se prudce posadila na posteli.

Po chvilce, kdy jsem neslyšela žádné další zvuky, jsem si za hlasitého tlukotu srdce zase lehla. Nijak mě nepřekvapilo, když mi následující den tátova asistentka oznámila, abych si začala balit. Jela jsem na internát.

Můj táta zmizel hned další den.

Máma celý den plakala ve svém pokoji.

Náš komorník Claude mi řekl, kdy mám být nachystaná k odjezdu, a teprve až když jsem stála ve dveřích a cítila všechny ty divné a nepříjemné motýly v břiše, přišla máma ke vchodu. Vypadala velice křehce.

Věděla jsem, že je hubená, ale pohled na ni ten den se mi vryl do paměti navždycky.

Šourala se dopředu, jako kdyby pro ni chůze byla bolestivá. Na sobě měla župan a pod ním noční košili. Chodidla jí byla sotva vidět zpod županu, ale když už vykoukla, spatřila jsem, že na nich má jako obvykle chlupaté bačkory. Byly její oblíbené. Nosila je, když byla po pedikúře, ale dnes měla také ručník okolo vlasů, který jí z poloviny zakrýval tvář. Ta část, již jsem mohla vidět, byla krásně upravená křišťálově růžovou rtěnkou a vyhlazená omlazovacím krémem. Oči jí zakrývaly sluneční brýle.

Když jsem ji uviděla, vykročila jsem ke Claudeovi. Nemyslela jsem to zle. Pohled na moji mámu ve slunečních brýlích nebyl nic neobvyklého a zvláštní nebylo ani to, že je nosila v domě, jenomže dneska jsem měla odjet a chtěla jsem vidět její oči, než opustím domov.

Nesundala je.

Poklekla přede mnou, zatímco jsem se už napůl schovávala za Claudem, a rozevřela náruč.

Rozběhla jsem se k ní a objala ji kolem krku. Bylo mi jedno, jak moc je hubená. Ovinula jsem kolem ní nohy a ona, stále na kolenou, mě chytila a držela. Rukou mě hladila po zádech a naklonila se, aby mi dala pusu na rameno.

„Miluju tě, sluníčko moje,“ zašeptala. „Bav se v té nové škole a najdi si kamarády.“ Pevně mě stiskla.

Claude si odkašlal a otevřel dveře.

Zdráhavě jsem se odtáhla a ona mě pustila.

Claude už moje zavazadla naložil do auta, ale do školy mě nevezl. Na cestu mi přidělili Janine, tátovu asistentku, která mi den předtím oznámila, že odjíždím. Neměla jsem pochybnosti o tom, že to ona pro mě všechno zařídila.

Když jsem vycházela ze dveří, ohlédla jsem se přes rameno.

Po matčině tváři stékala jediná slza.

To byl jeden z posledních okamžiků, kdy jsem ji viděla.

Kapitola 1

Současnost

„Chcípni, moucho!“

Střetla jsem se pohledem s černou mouchou. Nebo možná nestřetla, každopádně ta potvora seděla na kameni vedle mě. Čekala ji smrt.

Obtěžovala mě už hodinu. Byla jsem venku a snažila se uklidit dvůr, ale tahle zatracená bzučící věc mě přiváděla k šílenství.

Provokovala mě a vysmívala se mi. Pokaždé, když jsem máchla rukou, odletěla pryč. Byla moc rychlá, a když se zastavila na mém rameni, máchla jsem znovu přesně ve chvíli, kdy se dveře se síťkou proti hmyzu otevřely. Slyšela jsem jejich skřípot přes celý dvůr těsně předtím, než mi v rameni explodovala otupující bolest.

„Ri – ty ses praštila?“

Kurva. Kurva. Kurva.

Povzdechla jsem si, zatímco se mi chvěla kolena.

Praštila.

Máchla jsem kameny ve svých rukou a už cítila, jak mi stéká krev po rameni a ruce.

Ten létající sráč se mě snažil zabít tím, že mě přechytračí.

„Sakra.“

Dveře se zabouchly a já uslyšela Bladeova chodidla, jak cupitají dolů ze schodů a běží za mnou. Štěrk křupal pod jeho vahou a on vklouzl dovnitř za mnou. Kalhoty měl roztrhané, ale jak znám Bladea, bylo mu to jedno.

Na oblečení mu záleželo jen výjimečně. My byli rádi, že ho má alespoň na sobě, většinou.

„Kurva,“ řekl polohlasem. Velmi ohleduplně zkontroloval moji ránu opálenými a trochu umaštěnými prsty. Jeho tmavé oči jako by pronikaly mým ramenem, když si sedl na bobek a rukou si prohrábl dredy. „Co jsi to dělala?“

Nehodlala jsem přiznat, že mě přelstila moucha.

Když jsem pracovala na dvorku, Blade se většinou ani neukázal. Za ty roky, co s námi bydlel, spokojeně uklízel v domě. Obstarával většinu vaření, uklízení a mytí nádobí a nebylo vůbec neobvyklé, když jsme přišli domů z nákupů a našli ho oblečeného pouze do zástěry pokojské s prachovkou v ruce. Nic víc na sobě neměl.

Takže když mě vyšel ven hledat, nebylo to pro něj nic obvyklého.

„Co je to?“ Škubla jsem hlavou směrem k domu a poslouchala vyřvávající televizi.

Jeho znepokojené oči se zvedly k mým a po tváři mu přelétl úplně jiný výraz.

V hlavě se mi rozezněly poplašné zvonečky.

Z nás tří, co jsme bydleli v téhle malé chatě kousek od Calgary neboli Cowtownu, městu krav, jak jsme mu občas říkali, Blade nebyl ten, kdo by se strachoval. Rád se oddával marihuaně, nechával své vlasy ve formě utažených dredů a oblékal se jako dítě z šedesátých let do hnědé vesty, bez trička a s obarvenou kravatou okolo vlasů místo čelenky. Jen místo kalhot do zvonu nosil těsné roztřepené džíny a k nim klasické běžecké boty. Staral se o všechno kolem počítačů, a když jsme vešli dovnitř, nepřekvapilo mě, že přepojil zprávy, které chytal na svém počítači, na hlavní televizní obrazovku.

Ani mě nepřekvapilo, že jsou to zprávy z New Yorku.

„– mafiánská princezna už je pohřešována devětačtyřicet hodin.“

Po zádech mi přejel mráz.

Na obrazovce se objevila fotografie mojí dávné spolubydlící z internátu Brooke Bennettové společně s telefonním číslem pro případ, že by ji někdo nalezl.

Nalezl…

Jako že se ztratila?

Cítila jsem, jako kdyby mě někdo udeřil do hrudníku.

Brooke je pohřešovaná.

Omráčeně jsem nahmatala židli, abych si mohla sednout. Blade se přesunul ke mně.

„To je tvoje bývalá spolubydlící, že jo?“ Židle protestovala. Bladeova ruka opustila moji paži a jeho hlas se ozval z boku. „Ta, se kterou jsi bydlela v tý škole pro bohatý.“

Skoro jsem si odfrkla nad tou formulací, ale byla jsem stále jako omámená, a tak jsem jen přikývla.

Brooke. Bože.

Ve zprávách ukazovali fotky z jejích sociálních sítí, na kterých vypadala úžasně. Čtrnáct let. Nevím, proč mi zrovna tohle číslo vyskočilo v hlavě, ale přišlo mi správné. Od chvíle, co jsem ji viděla naposledy, uběhlo už tolik let, nebo jsme se před tou dobou poznaly? Jedno nebo druhé.

„Zbožňovala všechny holčičí věci,“ zamumlala jsem skoro pro sebe. Byla tak plná života.

Já ne. Když jsem vešla do pokoje, vypadala jsem jako otupělá a traumatizovaná zombie.

„Božínku! Ty musíš být moje spolubydlící!“ Vrhla se na mě, hned jak jsem vstoupila do místnosti, objala mě a zabořila mi hlavu do ramene.

Janine zavřeštěla. „Ach, bože.“

Ignorovala jsem tátovu asistentku a vteřinu počkala, než mě ta holka pustila a obešla, takže stála přede mnou. Sklouzla dlaněmi na mé paže, těsně pod ramena, a prohlížela si mě od hlavy k patě.

Udělala jsem totéž: měla černé oválné oči, nadýchané uhlově černé vlasy, drzý nos, malá ústa – ale rty ve stejném tvaru, jako bylo razítko na mé pozvánce na párty v den svatého Valentýna, plné a buclaté.

Trochu jsem jí záviděla. Nebo spíš záviděla tak, jak jen jsem dokázala. Obvykle jsem na lidi nežárlila.

Měla malou bradu, která zakončovala perfektní tvář ve tvaru srdce, a oči se jí třpytily a byly velice živé.

To byl jediný okamžik, kdy jsem jí skutečně záviděla její život. Měla to, co já ne. Nezáviděla jsem jí to, jak vypadala. Přesto, kdybych měla jinou výchovu, možná bych takové pocity měla? Svým způsobem to bylo něco, na co jsem byla hrdá. Život pro mě znamenal víc než vizáž nebo kolik věcí mám. Znamenal pro mě touhu po bezpečí, úsměvu a pocitu, že jsem milovaná.

Ostatní holky jí záviděly peníze. Na to, že jsme se nacházely na škole pro bohaté, všechny až moc řešily, kolik má kdo prachů. Vždycky chtěly víc a vypadalo to, že také vědí, kdo má nejvíc. Já jsem byla v zástupu bohatých na opačném konci, ale Brooke – jak se šeptalo po škole – se nacházela v čele.

Šuškalo se toho o ní víc, ale v prvním roce nám všem bylo teprve dvanáct. Nerozuměla jsem, co znamená slovo mafie, ale spousta holek ho v druhém semestru na Hillcrestu používala jako pošklebek. V prvním semestru jsme se s tímhle typem šikany nesetkaly. Některé dívky nás měly rády a některé ne. Pár jich s námi kamarádilo a náš pokoj se stal známý jako „pokoj sexy kluků“. Ne, protože bychom tam měly kluky. Ani zdaleka ne. Já bych umřela, kdyby se hezký kluk třeba jen podíval mým směrem. Kdepak. Našemu pokoji se tak říkalo kvůli fotkám a plakátům, které Brooke rozvěsila po celé místnosti. Byli na nich samí pohlední muži.

Nikdy mi nedávalo smysl, že některé obrázky vypadaly, jako by je nefotil profesionál, ale ty plakáty byly skutečné, a kdo by neslintal nad fotkou Arona Jóhannssona v životní velikosti, nejlepšího fotbalového hráče ve Spojených státech – nebo herce z všeobecně oblíbené televizní show nebo sexy modela, který strávil roky za mřížemi. Vypadalo to, že tam má Brooke všechny chlapy, ale některé obrázky mi připadaly jako momentky. Což byla pravda.

Někdy okolo prázdnin jsem zjistila, že to byla její rodina.

Nebyly to celebrity – ne v tom smyslu, jak jsem tenkrát celebrity chápala – všichni čtyři byli její bratři.

Osmnáctiletý Cord byl nejstarší.

Kaiovi bylo patnáct.

Tannerovi bylo čtrnáct.

Brooke dvanáct.

A Jonah uzavíral seznam jako devítiletý.

Brooke toho o své rodině moc nenamluvila, ale když jsem zjistila jejich jména a že jsou to její bratři, byla jsem fascinovaná. To jsem nemohla popřít. Jen jsem ještě nevěděla, kým budu úplně posedlá.

Cord si nechával vlasy krátké, skoro na ježka nad svou hranatou tváří. Brooke mi řekla, že je obvykle uzavřenější a taky že je umělecky založený. Skoro zasyčela, když to slovo vyslovila, jako by to byla nadávka, ale potom pokrčila rameny. „Je to tak, jednou chce být malířem.“

Kai nebyl další na řadě. Přeskočila ho a zarazila se, než ukázala na Tannera, přičemž se kousala do rtu. Když na něj ukázala, její oči se rozsvítily a po tváři jí přelétl úsměv. „Tanner má střapaté vlasy, které si odbarvuje na blond a někdy, když se vidíme, jsou zase tmavé. Je srandovní, Ri. Je ohromně vtipný, ale někdy má trošku přerostlé ego. Všechny holky tady by pro něj umřely, doslova umřely.“

Pořád si pamatuju všechny e-maily, které dostala z adresy tannervtvoji-mame – skoro celá její schránka jich byla plná.

Když se dostala k Jonahově fotce, ztichla, ale vyzařovala z ní láska. Mluvila, skoro jako by byl v místnosti a ta slova mu mohla ublížit.

„Jonah je mimino,“ řekla jemně. „Vzhlíží ke Kaiovi.“ Odmlčela se a poškrábala se na čele, než pokračovala. „Jenže nevypadá jako my ostatní.“ To bylo vše, co o něm řekla.

Prozkoumala jsem snímek, kde byli spolu. Měla Jonaha posazeného na klíně, ruce okolo něj a jeho stále ještě miminkovské tváře se s úsměvem tiskly k jejím. Jeho pleť byla tmavší než u ostatních, ale všichni měli v obličeji ty nejsvůdnější rysy a tmavé oči.

Cord a Kai měli na obrázcích černé vlasy, Tanner světlejší a Brooke tmavé jako noc. Jonah měl vlasy jako ona, jen s náznakem kudrlin. Tanner zase dlouhé a roztřepené, trčící do všech stran. Kai měl krátké vlasy, které stačilo prohrábnout rukou a spadly by znovu na stejné místo. Byly jen o trošku delší než Cordův kraťoučký sestřih.

Znovu jsem zaměřila pozornost na televizi a vrátila se do přítomnosti.

Na fotkách na obrazovce měla Brooke stejně dlouhé vlasy, jako mívala ve škole. Měla je zastřižené těsně nad pasem a nedopustila, aby je někdo zkrátil. Jednou v noci mi šeptem povídala o hádce s jejím otcem a o tom, jak po ní šel s nůžkami v ruce. Její vlasy ale byly pořád dlouhé, když mi o tom říkala, takže jakkoliv ta hádka skončila, jeho plány se nezdařily. A stejně jako vždycky, když mluvila o své rodině, nezacházela do detailů. Vždy řekla jen tolik, abych věděla, o čem mluví, a hned to uzavřela. Pokaždé pokrčila rameny předtím, než se tak stalo, a tuhle noc to bylo stejné.

Zatímco jsem pokračovala ve sledování fotek ve zprávách, vyšel ze mě lehký povzdech.

Brooke držela na fotce hlavu zpříma, hrdá, jako by se pyšnila spleteným copem, který se jí stáčel okolo krku. Na další smyslně pózovala v bikinách. Mohla být modelka, ale neměla tu správnou výšku – jako já. Ve škole byla jen o pár centimetrů menší než já, ale já potom ještě vyrostla na sto sedmdesát osm centimetrů.

Ve škole si z nás utahovali, že jsme sestry, a já to zbožňovala, i když jsem to nikdy neřekla, protože jsem nevěděla, jestli to Brooke nevadí. Nikdy na to nijak nereagovala, ale teď jsem pochopila, proč si to o nás tolik lidí myslelo. Obě jsme měly dlouhé tmavé vlasy. Fajn. Teď jsem možná ten důvod, proč si to mysleli, neviděla. Bylo to totiž to jediné, co jsme měly společné. Brooke měla kulatější obličej a já zase světlejší pleť. Moje oči byly užší a obličej delší. A byly jsme jinak vysoké, já byla vždy vyšší. Brooke si pokaždé povzdechla, že bych mohla být modelka, ale neměla pravdu. To ona byla budoucí modelka a teď jsem viděla důkaz. Vypadala, že taky trošku povyrostla, možná pár centimetrů, ale víc ne. Na tom však nezáleželo. Brooke mohla být modelka taky proto, že se z ní stala celebrita – což byl důvod, proč o jejím zmizení informovaly zprávy v New Yorku, kde si nemyslím, že žila.

„To je ona, viď?“ zeptal se Blade ještě jednou. Odstrčil židli a začal se zvedat, když jsem zvenku uslyšela zvuky přijíždějícího auta.

Bydleli jsme blízko Cowtownu, ale úmyslně jsme se drželi u lesa. Chata, kterou jsme si pronajímali, patřila kamarádovi kamaráda dalšího kamaráda jiného kamaráda a pravděpodobně tam bylo dalších několik kamarádů, než bychom se dostali k majiteli. Měli jsme k tomu důvod, stejně jako existoval důvod, proč Blade spěchal k počítači a vypnul zprávy, protože měl přívod ze solárních panelů venku.

O vteřinu později se uklidnil a přehodil obraz zpátky.

Vzduch byl čistý. Byla to naše třetí spolubydlící Carol. Nevěnovala jsem jí ovšem pozornost. Ani tomu zvuku, který jsem slyšela, když se otevřely síťové dveře a něco bouchlo o podlahu. Carol zanadávala.

Moje oči se vrátily zpět, teď už přilepené k obrazovce, protože se na ní objevila fotka Kaie Bennetta.

Tak jako naposledy, když jsem jeho snímek viděla, ucítila jsem v puse pachuť žluči. Kai se díval do fotoaparátu stejně, jako se díval na mě, když před mnoha lety odvážel Brooke. Nemohla jsem si vzpomenout na její pohled, zato ten jeho jsem nedokázala dostat z hlavy.

Smrt.

Jeho oči byly mrtvé, stejně jako tenkrát.

Po zádech mi přejel mráz. Viděla jsem Kaie Bennetta jen jednou v životě, ale stačilo to.

Nenáviděla jsem ho.

Kapitola 2

Před třinácti lety

„Riley, zlato?“

Paní Patricii jsem měla ráda. Většina učitelek na nás byla zlá a křičela na nás, kdykoliv s námi mluvila, ale paní Patricie představovala výjimku. Byla milá a vstřícná. Hovořila jemným hlasem, a možná proto mi chvilku trvalo, než mi došlo, že na mě volá.

Právě jsme psaly písemku a já se na ni soustředila. Otázku číslo šestnáct nedám dohromady. Věděla jsem to, ale když mi najednou spolužačka za mnou zaklepala na rameno, s trhnutím jsem zvedla hlavu.

Paní Patricie se objevila ve dveřích. Ředitelka stála hned vedle ní, ale neměla na tváři ten samý úsměv jako učitelka.

Něco tu nehrálo. Zpozorněla jsem. Ředitelka si pro mě nikdy nepřišla do třídy… Čelo měla zkrabatěné a koutky už tak nesouhlasně svěšených úst se protáhly ještě níž.

V tu chvíli jsem si poprvé pořádně všimla paní Patricie. Neusmívala se na mě. Tedy usmívala, ale ten úsměv měl v sobě smutek a ještě něco dalšího.

Mávla na mě. „Můžeš sem přijít, Riley?“

Když jsem se zvedla z lavice, ucítila jsem tu samou otupělost, které jsem se zbavovala skoro rok.

Soucit. V tu chvíli mi došlo, co se jí to zračí v úsměvu. Litovala mě.

Moje matka…

Ucítila jsem knedlík v krku, který se zvětšoval s každým mým krokem.

„Přines svůj test, Riley.“

„Vezmi si všechno!“ vyštěkla ředitelka. „Zpátky už se nevrátíš.“

To si získalo pozornost celé třídy a všechny holky sebou cukly stejně jako předtím já – tedy ty, co už všechno nesledovaly doteď.

Paní Patricia ustoupila, pevně stiskla rty a střelila po ředitelce pohledem, než přistoupila k mému stolu. Sklonila se, aby zvedla mé učebnice.

Všechno posbírala a pokynula mi: „Tvoje věci ti schovám, Riley.“

Měla jsem potíže? Jednalo se o mámu?

Snažila jsem se jí zeptat pohledem, ale nedívala se na mě. Místo toho polkla a odvrátila zrak, když jsem vedle ní procházela uličkou. Celou dobu můj upřený pohled ignorovala.

To nebylo dobré. To vůbec nebylo dobré.

„Pojď, Riley.“ Ředitelka měla stejný odměřený tón. Mávla na mě rukou a ukázala směrem do chodby. „Potřebujeme tě.“

Potřebují mě? Nikdo mě nikdy nepotřeboval.

Ředitelka už ovšem svižně kráčela pryč a já pospíchala, abych ji dohnala. Sklonila jsem hlavu, i když byla chodba prázdná. Takhle jsem se pohybovala po akademii. Brooke byla pravý opak. Držela hlavu vysoko a ruce se jí houpaly ve vzduchu. Když mluvila, každý ji poslouchal, i když nechtěl.

Tahle skutečnost začala lézt na nervy holkám z vyšších tříd. Zaznamenala jsem závist a hořkost, které z nich vycházely, ale když jsem se o tom zmínila před Brooke, zasmála se a řekla: „A co s tím udělají? Zabijí mě?“ Žertovala, když vyslovovala tu poslední větu, ale na jejím tónu bylo cosi chladného.

Nikdy jsem se o tom znovu nezmínila. Tohle nebyla ta normální Brooke, kterou jsem znala, i když se občas po telefonu chovala stejně. Hlavně když mluvila se svojí rodinou. Vždycky šlo o její rodinu.

Chovala se ohledně nich tajnůstkářsky.

Následovala jsem ředitelku dál chodbou a čekala, že půjdeme do její kanceláře nebo do našeho pokoje, jakmile ale zatočila k přednímu vchodu, zpomalila jsem.

Švihla rukou a ukázala směrem ke vstupu stejně rychlým a ostrým pohybem, jakým k němu zamířila. „Běž ven.“ Předtím než zvedla bradu a dala se na odchod, uhladila si dlaní rovnou sukni a narovnala límeček.

„Ach.“

Podívala jsem se zpátky na ni.

Strašlivě se zamračila a v očích jí bylo vidět znechucení. „O tomhle nebudeš s nikým mluvit, rozumíš mi?“

Pomalu jsem přikývla.

Odfrkla si a otočila se zpět, jako by byla voják. „Jsi omluvená ze všech hodin do té doby, dokud tě slečna Bennettová už nebude potřebovat.“

A s tím odkráčela, její podpatky u toho bubnovaly o podlahu ostré staccato.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

VZKAZ ČTENÁŘŮM

PROLOG

Kapitola 1

Kapitola 2