Přeložila:

DANIELA ČERMÁKOVÁ

Helena Hunting: Sexy srážka

Vydání první

Copyright © 2019 by Helena Hunting

This edition published by arrangement with Grand Central Publishing,

New York, New York, USA.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2355. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Meet Cute vydaného nakladatelstvím Forever, an imprint of Grand Central Publishing, v roce 2019

Český překlad © 2020 Daniela Čermáková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Dana Chodilová

Cover photographs © Shutterstock.com

Návrh obálky a přebal © 2020 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo

Tisk TBB, a.s., Banská Bystrica

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1358-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1359-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Helena Hunting

Sexy srážka

Tuhle knížku věnuju všem bratrům,

kteří se kdy postarali o své sestry.

Poděkování

Jako vždycky bych chtěla z celého srdce poděkovat svému manželovi a dceři, kteří mi tohle umožnili. Moc vás miluju. Díky za vaši trpělivost a pochopení a objetí a povzbuzování.

Své rodině děkuju za lásku a podporu a za to, že mě pomohli utvořit do člověka, jímž jsem dnes. Bez vás bych taková nebyla.

Debro, sůl bez pepře je jako Kanada bez javorového sirupu nebo bez hokeje.

Mám úžasnou skupinku přátel a kolegů, kteří mi pomohli vzít nápad a přetvořit ho v knížku, již teď držíte v rukou, a bez nich bych to nezvládla. Kimberly, ty jsi jako jednorožec a já jsem moc ráda, že tě mám po svém boku.

Sarah, jsi neuvěřitelný člověk. Děkuju tobě a Hustlerům, že jste mě celou dobu drželi za ruku.

Spoustu lásky posílám Leah a svému týmu ve Forever za to, že to byla taková zábava!

Nino, jsi zvláštní typ superhrdinky, děkuju ti za všechny ty roky a lásku. Jenn, jsi skvělá a tvoje pozitivní myšlení a vhledy z tebe dělají opravdu báječnou kamarádku a kolegyni. Děkuju ti, že jsi součástí mého týmu.

Beaverům děkuju, že se mnou vždycky sdílíte mé vzrušení z nových knih a projektů. Zbožňuji vaše nadšení pro slova a milostné příběhy.

Jsem moc hrdá na všechny neuvěřitelné ženy z téhle komunity, které jsou mé přítelkyně, kolegyně, učitelky a roztleskávačky: Deb, Leigh, Tijan, Teeny, Susi, Eriko, Shalu, Kellie, Ruth, Kelly, Melanie, Kristy, Karen, Marty, Marnie, Julie, Jo, Laurie, Kathrine, Angelo, moje Pam, Filets, Nap girls, Holidayovi, moje Backdoor Babes, Taro, Meghan a Katherine (a znovu Deb), děkuju, že jste, jaké jste, a že zvládáte moje ztřeštěnosti.

Mým čtenářům, blogerům, bookstagramerům a všem báječným lidem z téhle komunity, kteří čtou a milují a sdílí: je pro mě čest být jednou z vás.

Prolog

SRÁŽKA S FANYNKOU

Kailyn

Před osmi lety

„Klíčem k úspěchu je vizualizace.“ Uklidňující hlas poutá moji pozornost hlavně proto, že mám sluchátka, která blokují všechny ostatní zvuky. Odolám touze znovu zkontrolovat rozvrh – moc dobře vím, kam mám jít, protože jsem si tu cestu včera prošla, a soustředím se na podcast. Dneska je můj první den na právnické škole a jsem odhodlaná dostat se do ní s čistou myslí. „Zavřete oči a vizualizujte si, jak vypadá váš úspěch. Vizualizujte si úspěch.“

„Vizualizuju si úspěch,“ mumlám, zavřu oči a vyrazím přes otevřený prostor před univerzitou. Je to zkratka a místo, kde se studenti scházejí mezi přednáškami.

„Vydechujte strach,“ zabručí mi do ucha žena z motivačního podcastu. „A nadechujte úspěch.“ Žena hlasitě nasaje vzduch.

„Vdechuju úspěch.“ V nose mě polechtá čerstvá vůně trávy a stromů a mám dojem, že někdo v okolí je postříkaný kolínskou, protože zachytím její slabý závan.

Trochu nadzvednu jedno víčko, jen abych se ujistila, že nejdu úplně mimo.

„Jak vypadá váš úspěch? Vizualizujte si úspěch. Řekněte to se mnou…“

Zavřu oči a opakuju to, vizualizuju si státnice a promoci a získání těch nejlepších možných stáží, nejlepšího průměru ve třídě, napsání té nejlepší práce. Znovu odříkám mantru, zatímco pokračuju přes zelený prostor, čím dál vzrušenější z první přednášky. Tenhle rok všem nakopu zadek. Porazím všechny svoje spolužáky a vyškrábu se až na samý vrchol. Jako na Mount Everest, jenom to nebude tak děsivě nebezpečné.

Právě si vizualizuju, jak vyhrávám svůj první případ, když mě překvapí hlasitý výkřik. Otevřu oči a zjistím, že se na mě řítí frisbee. Jenomže co je horší, za tím diskem právě skáče obrovský chlapík, aby ho chytil – působí to dost podivně a naneštěstí to vypadá, že já mu stojím přímo v cestě.

Batoh mi sklouzne z ramene a já přes něj zakopnu, jak se snažím vyhnout tomu frisbee a klukovi. Matra v mých uších zmlkne, protože mi vypadnou sluchátka.

„Pozor!“ zařve někdo.

Dezorientovaně se otočím a napálím to do kluka s úžasnou postavou.

„No sakra!“ vyjekne.

Chytnu se ho za ramena, jenže zakopnu o ten svůj pitomý batoh a stáhnu ho s sebou. Přistaneme na zemi s tlumeným bác. Pořád se ho držím za tričko a snažím se zjistit, jak se tohle stalo, a hlavou se mi honí, že takhle jsem si úspěch ani omylem nevizualizovala.

„Moc se omlouvám. Jsi v pořádku?“ Nadzvedne se na loktech, cvičí nade mnou v podstatě kliky. Udělalo by to na mě dojem, kdybych se necítila tak trapně.

„Bylo by mi mnohem líp, kdyby lidi dávali pozor na to, kam jdou,“ zamumlám a snažím se vymanit svoje končetiny zpod jeho, aniž bych nám nějak ublížila. Sedí mi obkročmo na nohou, takže stačí nenadálý pohyb a moje koleno a jeho mužské partie se velice nepříjemně setkají. Všimnu si, že voní po čistě vypraném prádle, deodorantu a náznaku kolínské, s příměsí žvejky s příchutí vodního melounu.

Jeho tvář je asi jen patnáct centimetrů od té mojí, takže zblízka vidím, jak se mračí. „Nakráčela jsi nám doprostředka hry.“

Mrknu ke skupince hráčů a dojde mi, že má pravdu. Vizualizovala jsem si vlastní úspěch tak usilovně, že jsem jim zkazila hru.

„Omlouvám se. Poslouchala jsem podca–“ Vzhlédnu k němu a vysvětlení se mi zadrhne v krku, když se zarazím, abych si ho doopravdy prohlédla.

Poznám jeho tvář, protože jsem o ní nekonečně fantazírovala celou svoji pubertu. A taky v dospělosti. Dokonce ještě minulý týden.

Jeho mírně naštvaný výraz se promění v pobavení, když na něho civím s otevřenou pusou. Pořád ho držím za tričko. On se stále nadzvedává nade mnou. Stehno Daxtona Hughese je mezi mýma nohama.

„Ježíšimarjá!“ Můj hlas je příliš pištivý a příliš hlasitý, zvlášť vzhledem k tomu, že nás dělí jenom patnáct centimetrů. Vlastně přímo vřeštím. Jako bych byla zase jedenáctiletá holka. „Ty jsi Daxton Hughes! Já tě miluju!“ Totálně ho zaskočím, když se mu vrhnu kolem krku, takže ho připravím o rovnováhu a on přistane na mně. Je neuvěřitelně těžký, ale mně je to jedno, protože se k sobě naše těla tisknou. Na tenhle moment do smrti nezapomenu. Daxton Hughes leží na mně! Jen škoda, že nejsme na pláži a nemáme na sobě plavky. Nebo v posteli. Nazí.

Pořád ho objímám, když mě vytáhne do sedu. Je to extra trapas, když máme oba koleno nebezpečně blízko slabin toho druhého. Taky si všimnu, jak je ztuhlý a co jsem to právě plácla a co momentálně dělám. Jsme na otevřeném prostoru a všude kolem je spousta lidí.

Zděšeně ho pustím a chci se odtáhnout, jenže ho málem kopnu do jeho mužských klenotů. Vyškrábu se na nohy, o krok ustoupím, zatímco on se zvedne do své plné výšky. Panebože, ten je ale vysoký. Vyšší, než jsem čekala, a taky širší v ramenou. Nejspíš takhle vyrostl, poté co skončil v mém oblíbeném televizním seriálu. Mávám rukama. Proč mávám rukama? Musím zastavit svoje tělo, aby nedělalo divné věci, ale nedokážu se ovládnout a nervozita mě nutí chovat se šíleně a trapně. Je tu příliš mnoho svědků.

Jeho modrozelené oči barvy tropického oceánu jsou doširoka otevřené a jeho prchavý senzační úsměv povadne. Což chápu, protože se chovám jako ty holky. Nikdy se takhle nechovám. Kromě téhle chvíle.

Aspoň trochu začnu ovládat svoje ruce a plácání zmírním na nekoordinované zamítavé mávnutí ve snaze vymazat ta poslední slova. Jenomže už je pozdě vzít je zpátky. Taky to vypadá, že nejsem schopná zastavit ten proud nesmyslných trapných slov, co se ze mě řine. „Chci říct, že jsem milovala tvůj pořad. Jako že moc. Byl můj nejoblíbenější, jako úplně ze všech. Sledovala jsem ho každé úterý večer. Celou dobu, co jsem chodila na střední, vysílali Můj život o víkendech od rána do večera a my jsme s kámoškama přespávaly jedna u druhé a byly vzhůru celou noc. Jako Dustin jsi byl senzační. Nejradši jsem měla třetí řadu, nebo možná čtvrtou. Proboha. Nemůžu uvěřit, že stojíš přímo přede mnou. Nemůžu uvěřit, že jsem tě potkala.“ Nemůžu uvěřit, co to tady plácám.

S každým tím hlasitým přiznáním mu cukne v čelisti. Nedokážu říct, jestli je mu trapně, nebo je naštvaný. Nejspíš obojí. Přeju si, aby mě někdo praštil po hlavě a poslal do bezvědomí, abych tuhle katastrofu dokázala zarazit. Jsem na sto procent úplně mimo, a i když vím, že ze sebe dělám naprostého pitomce, nedokážu to zarazit.

„Dáš mi svůj autogram? Možná by ses mi mohl podepsat na rozvrh? Nebo na mapu. Ach! Můžeš se podepsat na mě!“ Zvednu batoh spolu s telefonem a sluchátky, které vrazím do kapsy džínsů. Ruku strčím do přední kapsy batohu a šmátrám po jakékoliv tužce. Vytáhnu hrstku možností, včetně růžového zvýrazňovače. „Myslíš, že bude tahle barva vidět na mojí ruce? Ach! A co na tričko? Růžová se mi k tomu moc nehodí, ale to je fuk, ne?“

Položí svoji ruku na moji. Znovu se mě dotýká. Záměrně! Rozhlédne se kolem a nakloní se blíž. „Podepíšu ti, co budeš chtít, ale i když se mi tvoje nadšení líbí, vážně hodně, snažím se být nenápadný, a ty máš plíce, za které by se nemusely stydět ani roztleskávačky.“ Jeho hlas je mnohem tišší než můj a mně dojde, že se mě snaží uklidnit.

Připlácnu si ruku na pusu. „Správně. Promiň. Panebože. Moc se omlouvám. Tohle je pěkný trapas. Já jen… Nemáš ani tušení. Nebo možná máš. Nemyslela jsem si, že jsi tak vysoký. A takhle zblízka vypadáš ještě líp. Vždycky jsem si myslela, že nosíš kontaktní čočky. Máš moc hezké oči.“ Pevně zavřu ty svoje. „Vážně musím sklapnout.“

Uchechtne se. „Ty máš taky hezké oči.“

Nadzvednu jedno víčko a on se na mě pousměje koutkem úst, vytrhne mi popisovač z ruky a podepíše se mi na batoh. Nikdy ho nevyhodím, nikdy.

„Hughesi, už musíme jít,“ zavolá někdo.

Zvedne jeden prst, pak zavře popisovač a podá mi ho zpátky. „Musím vyrazit na přednášku, ale třeba se zase potkáme.“ Zamrká a otočí se, pak se rozběhne a cestou od jednoho ze svých přátel popadne batoh.

„Právě jsem potkala Daxtona Hughese a on mi řekl, že mám hezké oči,“ prohlásím, když znovu vyrazím přes travnatou plochu. Dvě holky sedící pod stromem si mě divně prohlížejí, ale je mi to jedno. Tohle je ten nejlepší první den na univerzitě v historii. Když se na chvilku zastavím na záchodech, abych přestala hyperventilovat kvůli přemíře vzrušení, zaplaví mě rozpaky. Chovala jsem se jako bláznivá fanynka a on byl moc milý. A dotkl se mě.

Vždycky jsem si představovala, že kdybych potkala některou z mých oblíbených celebrit, byla bych v klidu, úplně v pohodě, jednala bych s nimi jako s obyčejnými lidmi. V tom jsem se ale očividně pletla.

Na záchodě strávím až moc času, abych se ujistila, že vypadám aspoň trochu slušně, takže si pak musím pospíšit do budovy, kde mám přednášku. Než tam dorazím, do začátku zbývají jenom dvě minuty. Dobré místo už teda asi neseženu. Nic se neděje. Vizualizuj si úspěch.

Do posluchárny vejdu zadními dveřmi, abych cestou nemusela projít kolem vyučujícího. Jsem upocená a neupravená, zatímco po místnosti bloudím pohledem. Zbývá jenom pár prázdných míst. Mumlám omluvu, zatímco se prodírám uličkou a nutím lidi, aby uhnuli nohama a posunuli si batohy. Jak se tak sunu k prázdnému místu, přiblížím se k nataženým nohám a zamumlám další omluvu. V hlavě mám po tom ránu tak vymeteno, že si nevšimnu popruhu batohu. Znovu zakopnu a skončím natažená na něčích nohou.

„Co to sak–“ Na podlaze přistane kelímek a kafe se mi rozstříkne po obličeji a tričku a pod místem, kam jsem se chtěla posadit, se vytvoří kaluž.

Snažím se narovnat, aniž bych strčila ruku do toho kafe. „Panebože, moc se om–“ Podruhé během dvaceti minut vzhlédnu do známých očí. „Tohle je jako v tom dílu z druhé řady!“ Dávám si pozor, abych tentokrát mluvila potichu.

Daxton se uculí, možná si vybavuje ten díl, o kterém mluvím. Ten, v němž dívka zakopne a skončí na jeho klíně a pak spolu chodí celou třetí řadu.

Než může něco říct, ozve se kluk vedle něho. „Ježíši, Hughesi, nemůžeme tě někam vzít, aby se na tebe nevrhala nějaká fanynka, co?“

Všichni propuknou v smích, ale Daxton obrátí oči v sloup. „Nechovej se jako debil, McQueene, a uhni s tím svým zatraceným batohem. Je to tvoje chyba, že zakopla.“

Zavrtí nohama a pomůže mi vstát. Sesunu se na prázdné sedadlo vedle něho, hrdlo stažené a tváře zrudlé rozpaky po poznámce jeho kamaráda. Je moc pozdě, abych si našla jiné místo, a už tak jsem přitáhla až moc pozornosti. Lidi na mě zírají a uculují se. Musím posunout nohy a batoh si dát na klín, abych nešlápla do rozlité kávy. Jsem ráda, že jsem si dneska nechala rozpuštěné vlasy, protože mám tváře jako v ohni.

„Vsadíme se, kolik zákazů přiblížení budeš muset tenhle rok podat?“ zeptá se jeden z jeho kamarádů hlasitě.

Žaludek se mi zkroutí a cítím se celá upocená a ulepená. Hrozí, že se rozbrečím, a tak zabořím nehty do dlaní. Incident před školou byla jedna věc, ale teď je tu spousta očí, před kterými se další hodinu nebudu moct schovat.

Profesor naštěstí nařídí, aby se třída zklidnila, a hihňání vedle mě ztichne. Na konci přednášky zavrtám oči do batohu, zatímco si do něj ukládám učebnice. Na mém stolku přistane složený kus papíru.

„Uvidíme se příští týden.“ Daxton se na mě pousměje, přehodí si batoh přes ramena a následuje své přátele uličkou.

Počkám, až odejdou, než list rozložím.

Přesně jako v druhé řadě ;)

Jako nějaký zaláskovaný idiot ten vzkaz nosím s sebou po celý zbytek roku a pak si ho schovám do zásuvky se spodním prádlem, aby se neztratil. Pokaždé, když mě pozdraví, prakticky omdlívám. Když na přednášku dorazí po mně, posadí se za mnou, a když se míjíme v kampusu, usmívá se. A když při hodinách trénujeme soudní procesy, vždycky stojíme proti sobě. Vypadá to, jako by se mnou flirtoval.

Jenomže když přijde na věc, všichni se staráme jenom sami o sebe bez ohledu na to, jak přátelsky ta rivalita působí. Takže v posledním ročníku, když za ním zajdu pro pomoc, nemělo by mě překvapit, že se na mě vykašle, aby získal to, pro co jsem tak usilovně dřela.

Celá ta vizualizace úspěchu mi nakonec byla houby platná.

Kapitola 1

ZÁVAN MINULOSTI

Kailyn

Současnost

Problém s dočasnými asistentkami spočívá v tom, že neznají pravidla. Jako třeba pravidlo číslo jedna: Poznamenejte si jméno klienta, než mu domluvíte schůzku. Moje obvyklá asistentka Cara je na dovolené a já ji právě teď obrovsky postrádám. Jediné, co o svých tajemných klientech vím, je, že to je pár, který chce založit svěřenecký fond pro svoji dceru. Což je zatraceně široký pojem. A mně už nezbývá absolutně žádný čas, abych poprosila o nějaké podrobnosti, protože tu budou každou minutu.

Když moje dočasná asistentka rozrazí dveře do mé kanceláře, právě mám hrnek na půl cesty k ústům. „Vaši klienti už jsou tady!“

O půl vteřiny později pobízí dovnitř pár, který vypadá kolem pětapadesáti. Pár kroků za nimi je mnohem mladší muž. Muž, kterého poznávám.

Ten samý muž, jehož teenagerovská podoba ze seriálu Můj život je navždy zvěčněna na mém hrnku. Ten hrnek není nijak zvlášť lichotivý, je na něm Daxtonova vzlykající tvář s hashtagem #zasepondeli pod uslzenou tváří.

Skoro ten hrníček upustím. Tekutina přitom vyšplíchne ven a steče mi po ruce. Díkybohu, že je to jenom voda – ano, piju ji z hrnku. Mám ráda šálky s uchy. Rychle hrnek postavím na stůl a utřu si mokré ruce o sukni.

Moji klienti už zřejmě nejsou žádná záhada. „Pane a paní Hughesovi, velice ráda vás poznávám!“ Sakra. Mám zbytečně pronikavý hlas.

Potřesu si s nimi rukama, zatímco se představují jako Craig a Evelyn, a pak se obrátím na Daxtona, který si nás skoro nevšímá, protože má telefon v ruce a ťuká do něj. Nejspíš kuje pikle, jak zničit dalšího přítele.

Pořád je absurdně pohledný, možná ještě víc než před pěti lety. Trochu přibral, mladická vytáhlost se proměnila v postavu, kvůli které určitě tráví hodiny týdně zíráním do zrcadla, zatímco zvedá činky.

Kromě toho, že je atraktivní, oplývá takovým tím neodolatelným kouzlem jako spousta herců. Dělá to z něho dokonalého právníka. Jeho krásná tvář a dominantní přítomnost jako by hlásaly do světa důvěřujte mi. Jenomže já vím svoje.

Nesnáším, že se mi pořád líbí. Nasadím napjatý profesionální úsměv, zatímco k němu napřáhnu ruku, i když to poslední, po čem toužím, je dotknout se ho – fajn, to je lež, v žaludku ucítím nervózní chvění. Je to protivné.

Čekám, až mě pozná, zatímco po mně jeho oči přelétnou pomalým pohledem. Pár vteřin se zdrží na mých nohou, nejspíš kvůli vzorovaným punčocháčům – kterými se snažím oživit svůj pracovní šatník. Když se jeho pohled konečně vrátí na mou tvář, mírně svraští obočí, než si se mnou potřese rukou. „Daxton Hughes....

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

Poděkování

Prolog

SRÁŽKA S FANYNKOU

Kapitola 1

ZÁVAN MINULOSTI