Václav Gruber

DRUHÝ DECH CHROMÉHO KONĚ

Václav Gruber

DRUHÝ DECH CHROMÉHO KONĚ

Ukážka z elektronickej knihy

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Václav Gruber, 2012

© foto David Kratina, 2012

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2012

ISBN 978-80-243-5513-9

Smrt může trvat dlouho.

Když má člověk smůlu…

Ale dokud doopravdy nepřijde, naděje trvá.

MODRÝ PROLOG

Ten den Jindřich Kovář zemřel…

Pokud jsme naživu, v každém okamžiku máme možnost volby.

Máme možnost ovlivnit, co bude s námi, často i co bude s jinými. Některá rozhodnutí jsou přitom nevratná. Je to obrovská zodpovědnost. Za sebe, za druhé. Každá možnost rozhodnutí v sobě nese nutnost zodpovědnosti. Tak jako se nic neděje bez příčiny, neděje si nic ani bez následků.

Svoboda rozhodnutí, povinnost zodpovědnosti… Nezáleží jen na tom, co zrovna chceme, záleží na tom, jací jsme.

Jindřich Kovář leží na zádech, jeho levá horní končetina je lehce pokrčená v lokti. Žíla v loketní jamce je zřetelná a kolem jsou stopy po jehlách. Za poslední měsíce se nastřádaly… Další už nebude. Kůže pomalu bledne, brzy se objeví skvrny a zbytky svalů ještě na čas ztuhnou…

Spánek je malá smrt. Můžeme počítat se vzkříšením…

Smrt je velký spánek. Bez probuzení…

Žijeme teď. V tomhle okamžiku. Žádná vteřina se už nevrátí. Je škoda, když některé za námi zůstávají prázdné… Při každém rozhodnutí ovlivňujeme nejen to, co bude s námi, ale i co zůstane za námi. Za někým hluboká brázda… Alespoň škrábanec…

PRO TVOJE MODRÉ OČI

1.

Na vyšetřovacím stole ležel muž středního věku oblečený pouze do černých slipů. V místnosti bylo teplo. Muž se dostal do ordinace neurologického oddělení nemocnice v Boru, protože ho bolela záda.

„Zkuste se úplně uvolnit,“ řekl doktor Verner. „Jako by ty nohy nebyly vaše.“ Jan Verner byl primářem nejmenšího oddělení borské nemocnice. Kromě něj byli na neurologii už jen dva sekundáři, a tak musel pravidelně ordinovat i na ambulanci. Nevadilo mu to. Vadilo mu úřadování, které k primářské funkci patří. Občas na poradě vedení nemocnice prohlašoval, že by se i papíry měly rozdělovat na jednotlivá oddělení nemocnice podle jejich velikosti. Jako peníze.

Muž na stole se trochu pohnul a doktor Verner ho zlehka uhodil neurologickým kladívkem těsně pod kolenní čéšku. Pacientův bérec sebou škubl. Reflex. Některé podněty prostě vyvolají reakci.

Ve vedlejší místnosti se ozval telefon. Zvedla ho sestra. „Ano, je tu, zrovna vyšetřuje pacienta. Ano, řeknu mu to. Na shledanou.“ Zavěsila.

Doktor Verner mezitím klepl pacienta pod druhé koleno se stejným výsledkem. „Postavte se.“

Pacient se namáhavě převalil na pravý bok a pak se zdvihl do sedu. „Ono to moc rychle nejde, pane doktore.“

„To nevadí, máte čas. Taky to nechce žádné prudké pohyby.“

Pacient se postavil. Byl při tom nahnutý trochu dopředu a trochu doprava.

„Zkuste pár kroků po špičkách. Klidně na místě.“

Pacient přenesl váhu na pravou nohu, na ní se na špičce udržel. Vlevo to bylo horší.

„No, zatím budeme pokračovat. Léky ještě máte?“

„Ano.“

„Takže dál klid, suché teplo, oboje prášky třikrát denně a za týden se zase ukažte.“ Pak otevřel pacientovi malou kabinku, přes kterou ho před chvílí do ordinace vpouštěl, a obrátil se k sestře do vedlejší místnosti. „Děje se něco?“ kývl hlavou směrem k telefonu.

„To byl ředitel. Chce s vámi mluvit.“

„Hned?“

„Ne. Stačí prý, až půjdete na oběd.“

„Takže pracovní oběd se šéfem?“ ušklíbl se trochu Verner. Třeba se našel nečekaný sponzor a neurologické oddělení konečně dostane nový elektroencefalograf. „No nic, dopíšeme nález.“

Sestra měla na monitoru otevřenou dokumentaci pacienta, který se zatím ještě pořád oblékal v kabince. Rychle napsala tři věty, které jí lékař nadiktoval, a celý dnešní nález nechala vytisknout. V druhé kabince se už mezitím připravoval další pacient.

2.

Primář Verner zaklepal na dveře sekretariátu ředitele nemocnice a současně plynulým pohybem stiskl kliku a vstoupil. Polední pauza je krátká a s ředitelem je třeba ztrácet čas co nejméně. Kromě toho s ředitelem Hajným kdysi do borské nemocnice nastupovali současně, jako mladí sekundáři. „Je tam?“ kývl bradou na dveře vypolštářované zvukovou izolací.

„Pan ředitel vás čeká,“ řekla sekretářka, ale to už Verner bral za další kliku. Neklepal, klepat na koženkový polštář je nesmysl. A když ředitel čeká…

„Ahoj,“ pozdravil Verner. „Co se děje?“

„Posaď se.“

„Mám plnou čekárnu.“

„Alespoň si chvilku odpočineš.“ Ředitel vstal od psacího stolu a přešel ke křeslům u konferenčního stolku v koutě velké pracovny. Samozřejmě znal Vernerův oblíbený výrok „co je pomalu, to je špatně“.

„Jak si sedneme, zakecáme se,“ prohodil neurolog netrpělivě.

„Tak se na to koukni vestoje,“ pokrčil Hajný rameny a podal Vernerovi list papíru. „Stížnost.“

„Na mě?“ podivil se Verner.

„Ne. Pro tebe. Tedy pro komoru.“

„Sakra, že já jsem se nechal do té revizní komise zase ukecat.“ To už očima rychle přejížděl po v počítači napsaném textu. „…stížnost na zanedbání povinné péče, kterého se dopustil doktor Miroslav Pašek… přestože měl otce v dlouhodobé péči a opakovaně ho vyšetřoval, nepoznal závažné onemocnění a nezajistil ani podrobné vyšetření u příslušného odborného lékaře… můj otec Jindřich Kovář zemřel… nikomu nepřeju muka, kterými před smrtí trpěl a s ním i celá jeho rodina… nejde jen o trest pro lékaře, který se tak provinil vůči svému poslání, ale hlavně mi jde o to, aby bylo zabráněno opakování podobné tragédie… věřím, že zajistíte důkladné prošetření zanedbání… s pozdravem…“

„…Jaroslava Kovářová, dcera,“ dočetl Verner polohlasně. „No jo, hlavně jde o to, aby se zabránilo dalším neštěstím… už o tom něco víš?“

„Jindřich Kovář, osmapadesát let, umřel u nás na chirurgii dvacátého listopadu. Grawitz. Pár měsíců předtím mu Čermák dělal nefrektomii, ale už v té době to bylo generalizované.“

„Hm,“ zamračil se Verner. „Osmapadesát let, mladý chlap.“

„Jo. Do té doby vůbec nezastonal.“

„Kruci, jak to děláme, že se z té medicíny nezblázníme,“ zavrčel Verner. „Pašek už to ví?“

„Ode mě ne. Ale současně s tím, jak to budu oficiálně předávat tobě, mu pošlu dopis, že jsem dostal stížnost, která se ho týká, a že ji předávám k řešení České lékařské komoře.“

„No jo, to je dopisů. My to budeme muset poslat do Prahy, tam to zaregistrujou a pošlou k projednání nejspíš zpátky nám. Já to s Paškem proberu, ještě než to pošleme… Můžu si to vzít?“

„Dostaneš to oficiálně. To víš…“ ředitel pokrčil rameny a vzal si od Vernera stížnost zpátky.

„Ne, my se nezblázníme z medicíny, my se zblázníme z papírů… Hele, jak to dopadne s tím EEG, kdy nám to koupíš?“

„Copak já,“ pokrčil opět rameny ředitel. „Možná to dostaneme do rozpočtu na příští rok. Nebo se objeví nějaký sponzor…“

„…nebo přijde nařízení, že nesmíme moc zkoumat lidem mozky, abychom nenarušili princip ochrany osobnosti,“ ušklíbl se neurolog. „Tak mně to nějak doruč, já jdu zatím pracovat.“

3.

Jaroslava Kovářová se opřela o parapet. Pořád se ještě nemohla nabažit pohledu z okna obývacího pokoje nového 2+1 na předměstí krajského města… A ještě k tomu výhled na jih do velkého parku. A ještě k tomu tak krásné počasí jako dnes. Vypadá to, že jaro začne brzy. Dnes jí nemůže zkazit náladu nic. V poslední době měla důvody k radosti ze života. Nový byt, Zdeněk postoupil ve firmě na lepší místo… sice teď bude asi chodit domů o něco později, ale co se dá dělat. Něco obětovat musíme, když se chceme mít dobře. V předsíni bouchly dveře.

„Zdeňku?“

„Ano?“

„Já jenom, jestli jsi to opravdu ty.“

„On má klíče ještě někdo jiný?“ Zdeněk Neumann vstoupil do obýváku. Bos. Měli s Jarkou Kovářovou moderní vztah. Bez předsudků, bez zbytečných tradic… Ale do obýváku si nepřezutý netroufl. „Ahoj,“ řekl a objal Jarku.

„Ahoj,“ políbila ho zlehka na tvář. „Klíče nemá nikdo, ale co ty víš, v dnešním zlém světě…“

„No, snad to nebude tak hrozný… Hele, tohle bylo ve schránce,“ podal Jarce malý papírek.

„Co to je?“

„Oznámení. Máš na poště doporučený dopis.“

Jarka si prohlédla papír pozorněji. „Hm, z Boru. To bude odpověď z nemocnice.“

„Odpověď? Ty ses tam na něco ptala?“

„Jo,“ Jarka se trochu zamračila. „Proč nechali tátu umřít.“

„Jarko…“

„Poslala jsem stížnost.“

„Prosím tě…“

„Jo, poslala… Nenechám to tak. S tím oni počítají. Dělají si, co chtějí, a myslí si, že jim to projde.“

„A na co si, prosím tě, stěžuješ? Snažili se přece.“

„Jo, snažili. Snažili se, aby měli pokoj.“

„Jarko,“ přistoupil k ní a vzal ji kolem ramen. „Už je to přece pryč. Přišel pozdě, nedalo se víc dělat. Teď už ho nic nebolí.“

„Právě. Nechali ho chodit do práce a ani nevěděli, jak je nemocný. Vůbec nepoznali, co mu je.“

„Někdy to nejde poznat.“

„To se musí taky chtít něco poznat, víš,“ trochu zvýšila hlas. „Ten mizera Pašek. Nedělal nic.“

„Pašek?“

„Jeho obvoďák. Byl u něj, než ho máma zaregistrovala u Macha. Vyšetřoval ho. Před rokem.“

„Ty víš, jak to bylo?“

„Jasně že vím, jak to bylo. Slyšela jsem, jak to táta vykládal mamce. Jak ho doktor celého prohlížel a pak mu ani nechtěl dát razítko na zbrojní průkaz. To už musel něco vědět.“

Zdeněk Neumann mlčel. V něčem byla Jarka Kovářová po otci. V tvrdohlavosti určitě.

„Teď bude koukat, pan doktor. Myslí si určitě, že když je táta po smrti, že to pro něj skončilo. A to tedy neskončilo. Jestli si myslí, že to zametou pod koberec, tak to se tedy pletou. Zatím jsem si stěžovala na Paška. Ale můžu si ještě taky stěžovat na celou chirurgii, kdoví co tam při té první operaci s tátou doopravdy dělali. Říkala jsem mu, že měl jít do fakultní nemocnice.“

„No,“ snažil se Zdeněk Jarku trochu mírnit.

„…a taky si můžu stěžovat na celou nemocnici. Já se nedám a oni mi to zaplatí.“

„No, když už jsi to napsala, tak počkej, co ti odpoví,“ pokrčil Zdeněk rameny a otočil se ke kuchyňce. „Pojď si dát kafe.“

„Uvaříš ho?“ zeptala se Jarka už zase klidně. Ne, nenechá si zkazit radost ze života. Ničím.

4.

Když zazvonil telefon, právě odcházel z ordinace doktora Miroslava Paška ten den už osmadvacátý pacient. Tenhle naštěstí jen po pravidelné kontrole a s předepsanými léky na vysoký tlak. Sluchátko zvedla sestra Hana Vojtíšková. „Dobrý den, pane primáři. Ano, je tady, já vám ho dám. Verner, z neurologie,“ podávala Paškovi sluchátko s mikrofonem překrytým dlaní.

Pašek otráveně kývl. Samozřejmě věděl, odkud je primář Verner.

„Pašek, dobrý den.“

„Dobrý den, potřeboval bych s vámi mluvit.“

„O co jde?“ Pašek se rychle snažil vybavit si, koho v posledních dnech posílal na neurologii do Boru. Když telefonuje terénnímu doktorovi primář nemocničního oddělení, je za tím nějaký průšvih.

„Taková nepříjemnost, snad ne moc velká. Dostali jsme stížnost.“

Pašek si uvědomil, že Verner dělá předsedu revizní komise okresního sdružení lékařské komory. No to je den.

„Jindřich Kovář, vzpomínáte si?“

„Jistě. Umřel před Vánoci. V nemocnici,“ dodal Pašek.

„Ano.“

„A kdo si proboha stěžuje?“

„Dcera.“

„Na mě?“ pronesl Pašek nevěřícně.

„Ano.“

„To jsou věci…“

„Já vím. Tohle samozřejmě není na telefonické vyřizování.“

„Jistě. Můžu za vámi přijet?“

„To by bylo určitě nejlepší. Kdy se vám to hodí?“

„Já se přizpůsobím.“ řekl Pašek. „Co nejdřív.“

„Můžete dnes?“

„Jistě. V kolik?“

„V pět. U mě v nemocnici,“

„Dobře, přijedu. A děkuju.“

„To je v pořádku,“ odpověděl Verner. „Ono se to vysvětlí, uvidíte.“

Pašek položil telefon a podíval se na sestru. „Takže nakonec snad za to můžu já,“ řekl polohlasně. Snažil se zůstat klidný, ale moc se mu to nedařilo.

„Věra?“ zeptala se sestra. Manželka Jindřicha Kováře, který před několika měsíci zemřel na chirurgickém oddělení borské nemocnice, byla původně zdravotní sestra.

„Ne. Prý jeho dcera.“

„Stejně za tím bude Věra,“ pokývala Hana Vojtíšková hlavou. „Nejspíš to psaly spolu. Na někoho se to přece svést musí.“

„No jo,“ zamračil se Pašek.

„To víte, na Macha si stěžovat nebude… I když…“

V době, kdy se u Jindřicha Kováře projevila nemoc, už ho měl v péči doktor Petr Mach. Bývalý zaměstnavatel Věry Kovářové. „Já vím, říká se, že spolu chodili…“

„No, chodili…“ pokrčila Hanka rameny.

„Myslíte, že Mach s Kovářovou pořád něco má?“

„Jo, pane doktore, Mach má pořád něco…“

„No jo, no. To snad důležité nebude… Kovářovu kartu už máme asi v archivu…“

„Já vám ji přinesu.“

„Dík.“ Doktor Pašek si pamatoval, že ve zdravotním záznamu Jindřicha Kováře toho moc není. Pár vyšetření před lety, pak záznam o prohlídce kvůli posudku na zbrojní průkaz. To byl Jindřich Kovář v téhle ordinaci naposled. Je to více než rok…

5.

Vínový peugeot doktora Paška zabočil do brány borské nemocnice a zastavil na parkovišti vyhrazeném pro zaměstnance. To zrovna Miroslav Pašek nebyl, ale správně předpokládal, že takhle pozdě odpoledne už na nemocničním parkovišti určitě překážet nebude. Zamkl auto a vydal se k hlavnímu vchodu. Každý vstup do nemocnice je stresující záležitost, i když… pokud jde člověk po svých, je to pořád dobré. Prošel skleněnými dveřmi, které se otevřely samy, a zamířil doleva k neurologickému oddělení.

„Dále,“ ozvalo se a doktor Pašek stiskl kliku. Primář Verner seděl u psacího stolu, ale hned vstal a podal Paškovi ruku. „Posaďte se,“ ukázal na dvě malá křesílka v rohu místnosti. „Dáte si kafe, ne?“ dal najevo, že mu nejde jen o to předat spis.

„Dám, děkuju,“ přikývl Pašek. Posadil se a mlčky sledoval Vernera, jak nalévá vodu do rychlovarné konvice a sype kávový prášek do šálků, které už měl připravené. Verner byl o něco starší než on, nepříliš nápadný, spíš štíhlý, husté šedé vlasy hodně nakrátko… moc se neznali, když Pašek před léty převzal ordinaci po svém předchůdci, zaregistroval mimo jiné i primáře neurologického oddělení… Několikrát spolu mluvili o společných pacientech.

„Mléko nemám,“ řekl Verner a postavil na stolek dva šálky s kouřící kávou a cukřenku. „Asi by bylo nejlepší, kdybyste si to napřed přečetl.“ Natáhl se k psacímu stolu pro list papíru, který položil před Paška vedle kávy.

Chce vidět, jak se při tom budu tvářit, řekl si Pašek v duchu. Už mě vyšetřuje… Neurolog… přesná diagnóza se dělá z těch nejmenších detailů.

Pašek se natáhl pro papír. Vážený pane řediteli, vím, že život mému tatínkovi už nikdo nevrátí, ale… Pašek si vybavil Jindřicha Kováře. Vysoký, opálený, prošedivělé tmavé vlasy, hnědé oči, reklama na zdraví… tak vypadal, když si loni dvanáctého ledna přišel pro razítko na žádost o prodloužení zbrojního průkazu. Znovu se začetl. …vyšetřoval, takže musel vědět… zanedbal tak povinnost lékaře… způsobil nejen smrt, ale strašné utrpení… Dočetl a s povzdechem odložil papír na konferenční stolek.

„Já vím,“ kývl hlavou Verner a zamíchal lžičkou kávu, „tohle se čte blbě.“

„Jo,“ přikývl Pašek a napil se kávy.

„Tak povídejte, jak to bylo?“

„Moc k doktorovi nechodil, za tu dobu, co u mě byl registrovaný, jsem ho viděl třikrát. Včetně očkování proti tetanu. A pak přišel loni v lednu, že chce jenom razítko. Že na žádné vyšetřování nemá čas a že ho taky nepotřebuje, protože mu nic není. Odešel. Za pár dní se ukázal znovu, to už se nechal vyšetřit. Je tam záznam,“ ukázal na složku se zdravotním záznamem Jindřicha Kováře. „Nějak se mi to nezdálo. Měl vysoký tlak, pak připustil, že ho občas zlobí žlučník, chtěl jsem ho dál vyšetřovat…“

„Ten zbroják jste mu podepsal?“

„Ne, samozřejmě že ne. Řekl jsem mu, co si myslím, že je třeba udělat, a on se naštval a odešel. Na kontrolu už mi nepřišel. To je tam zaznamenané taky,“ kývl hlavou k dokumentaci.

Primář Verner sáhl po tenké složce a otevřel ji. Prolistoval ji rychle, opravdu toho moc nebylo. Poslední list přečetl podrobně. „Podle tohohle,“ zdvihl trochu papír, „to vypadá, že se nemáte čeho bát.“

„Já se nebojím,“ řekl Pašek. „Jenom…“

Verner se na něj mlčky podíval.

„Pořád si říkám, jestli jsem neměl udělat víc…“

„A co? Doporučení jste dal jednoznačně, pacient to neodmítl, že pak nepřišel… a zaregistroval se u jiného lékaře,“ dodal primář Verner.

„Jo, přešel k doktoru Machovi. Léta u něj pracovala jeho manželka, ani jsem se nedivil.“

„Předával jste výpis z dokumentace?“

„Jistě. Poslal jsem Machovi kopii celé dokumentace. Doporučeně,“ dodal Pašek.

„Dobře,“ přikývl Verner. „Víte, jak to probíhalo dál?“

„To tedy nevím. Předpokládám, že to převzala Věra. Kovářova manželka,“ dodal.

„Převzala?“

„Párkrát u mě zastupovala. Umí si to zorganizovat.“

„No, uvidíme, co na to bude říkat doktor Mach.“

„Když tak o tom mluvíme, to by mě zajímalo, jestli Kovářovi podepsal ten zbroják,“ řekl Pašek.

„Tak se ho zeptáme.“

„Je teď na dovolené. V Itálii.“

„Vy ho zastupujete?“

„Já? Ne,“ zavrtěl Pašek rozhodně hlavou. Nechtělo se mu vysvětlovat, proč většinou obvyklé vzájemné zastupování praktických lékařů zrovna tady nefunguje, ale primář Verner se nedivil. Stejně tak jako praktici dobře vědí, komu poslat své pacienty, i nemocniční lékaři vědí, kdo je kdo v terénu. „Petra Macha vždycky zastupuje doktorka Šťastná z Plzně. Důchodkyně. Už dlouho,“ dodal Pašek. No jo, on ten Mach je opravdu samá ženská.

6.

Pneumatiky svištěly po téměř německy rovném asfaltu, za okénky se měnily romantické kulisy toskánských kopců a vlevo se slunce pomalu sklánělo k hladině Ligurského moře. To samozřejmě z dálnice vidět nebylo, Apeniny jsou přece jen dost vysoké hory… Devětatřicetiletá Kamila Hronová na sedadle spolujezdce natáhla dlouhé nohy. Jde to, Ford Mondeo je pohodlné auto. Opřela si hlavu. „Nechceš vystřídat?“ otočila se na řidiče.

„Ne, to je dobrý.“ Doktor Petr Mach jen zavrtěl hlavou a dál soustředěně sledoval nyní nepříliš hustý provoz na dálnici A1. Řím se vzdaloval rychlostí sto třicet kilometrů v hodině a stejnou rychlostí se blížil všední život, který zase začne pozítří…

Zavřela oči…

Řím. Malý penzion nedaleko náměstí Navona našli kupodivu dost snadno. Jezdit autem po Římě je vlastně krásné dobrodružství. Pokud akceptujete zvyk, že dopravní značení a barvy na semaforu představují spíš doporučení než striktní příkazy a zákazy, dáváte pozor a snažíte se těm ostatním kolem vyhovět, jde to. Řidiči v Římě se sice chovají jako blázni, ale ne jako agresivní psychopati. Dokonce i zaparkovali…

Poprvé to bylo skoro jako poprvé… Petr za ní vtrhl do koupelny pod sprchu… Tak, jak byla, nahou a mokrou ji odnesl těch pár kroků na velké dvojlůžko… Trochu se usmála při vzpomínce na to, jak ji Petr v koupelně zdvihl a pak s ní v podstatě na lůžko upadl… Bylo to tak krásně divoké a jí se to líbilo. Leželi pak vedle sebe na zmuchlaném mokrém prostěradle… V Římě je už touhle dobou odpoledne teplo… Bylo to stejně hezké jako poprvé… poprvé to bylo na tomhle sedadle, už je to několik měsíců. A od té doby…

„Nezastavíme na kafe?“ ozval se Petr.

Otevřela oči. Slunce bylo zase o trochu níž. „Já jsem pro,“ řekla.

„Na kafe a na večeři,“ upřesnil. „Hele, za chvíli bude Florencie. Že bychom zajeli na večeři do Florencie?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „Mně by se líbila spíš nějaká obyčejná hospoda v malém městečku, kde by byli hlavně domácí…“

„To je fakt, ve Florencii by asi taky byl problém se zaparkováním… a stálo by to hodně času…“

Copak času… nějak se jí nechtělo překrývat ještě čerstvé vzpomínky z Říma novými nezapomenutelnými pohledy. A taky ten čas… V podstatě se už těšila domů…

Řím. Nejhezčí pohled je z pahorku Janiculus. Přes Tiberu, v podvečer při šikmém osvětlení. Zbytky antických paláců na Aventinu, vpravo je za stromy schované Colosseum, sádrově bílý památník Viktora Emanuela II. ale vidět je. Ten je vidět odevšad. Kopule kostelů, mosty přes Tiberu. Řím je příjemně malý, dá se tu chodit pěšky… Neblázni, tady přece ne… Proč?… Jsou tu lidi…

Tady? V Římě? zasmál se. Byla už větší tma než teď, lavička, na které seděli v Garibaldiho parku na Janiculu byla ze tří stran obklopená keři, ale přesto… Najednou měla zábrany… Zábrany..?

„Rignano, to se mi líbí.“ Sundal nohy z plynového pedálu a vyhodil pravý blinkr. Za chvíli už projížděli mýtnou bránou na výjezdu z dálnice. Zaplatil kartou a znovu přidal plyn. „Co to je za řeku?“

Kamila se podívala do mapy, kterou měla rozloženou v klíně. „Arno.“

„Vlasně ano, jsme před Florencií.“

Za několik minut vjeli do malého města.

„Tady zastav, tady je to hezký.“

Zastavil za kostelem, kolem kterého stály vzrostlé platany. „Tam?“ ukázal na restauraci.

„Venku nebo uvnitř?“

„Asi spíš dovnitř, venku bude chladno.“ Předzahrádka byla prázdná. Řím je přece jen víc na jih a níž.

Večerní procházky Římem. Skoro vždycky končily na náměstí Navona. Osvětlené fontány, hudba, pouliční umělci. Malíři… Bývala by chtěla obrázek… portrét… Tužka nebo uhel dokáže zachytit na papíru daleko víc času než fotografie… Neřekla si o to, chtěla, aby to Petra napadlo samo. Nenapadlo…

„Co si dáš?“

„Kafe.“

„A k jídlu?“ Ukázal na jídelní lístky, které před ně právě položil číšník.

Měla by se najíst. Možná pojedou přes noc, ještě se nedomluvili. „Něco lehkého, třeba nějaký salát…“

„Jsi unavená?“

„Ani ne, jen tak nechám hlavou běhat myšlenky… vzpomínky…“ Ano, prázdniny v Římě, tak se na to těšili… Uteklo to, jako všechno. Včerejší zážitky jsou dnes vzpomínkami. Ty ale zůstanou…

„Co se ti líbilo nejvíc?“

Usmála se a pokrčila rameny. „Nevím, bylo to hezké. Ale co bylo nejhezčí… Co myslíš ty, že bylo nejhezčí?“ obrátila otázku.

„Těžko říct,“ Petr se trochu zamračil, jak přemýšlel. „Možná Sixtinská kaple, vůbec Vatikánská muzea…“

Znovu se usmála. Jen tak trochu, v náznaku. Nemělo být nejhezčí to, že jsme tam byli spolu?

Vatikánská muzea… Před pokladnami fronta tak dlouhá, že kdyby se neohýbala, ani by se na území státu Vatikán nevešla. Popocházeli v ranním chladu a pak v dopoledním slunci, četli si v průvodci… naštěstí to šlo rychle.

Pak vstup do jiného světa. Zpočátku se snažili vnímat jednotlivosti, ale brzy přišli na to, že to nejde. A tak se nechali vést. Průvodcem, proudem návštěvníků, šipkami, náhodou, srdcem… Věděla, že tam Leonardův obraz je, ale v té záplavě omračujících vjemů na něj zapomněla. A pak najednou stála před malou hnědavou deskou s nedokončeným obrazem svatého Jeronýma… Přestala vnímat okolí, Petr se už někde ztratil, ale nevadilo to, měli domluveno, kde se odpoledne sejdou. Nevnímala ale ani zástupy turistů kolem sebe… Některé obrazy kolem sebe dokážou vytvořit zvláštní časoprostor, v kterém je každý, kdo před obrazem stojí, sám. Pokud doopravdy umí vnímat, smí pak do obrazu vstoupit, dívat se, poslouchat… Kamila stála před obrazem a znovu mluvila s Jindřichem Kovářem… Udělala byste to pro mě vy? Dokázala byste mi píchnout injekci, po které bych se neprobudil?… Teď už to nebyl statný muž v optimální fyzické kondici, který každý večer běhal stejnou trasu lesem za sídlištěm, ale muž, který věděl, že na zasazení stromu už má opravdu málo času. Přinesla mu do nemocnice květináč a žalud. Dub roste pomalu, ale dlouho vydrží… A on jí dal ten dopis.

„Na co myslíš?“ vytrhl ji ze vzpomínek Petrův hlas. „Máš tu večeři.“

„Na Leonarda,“ prohodila.

„Cože?“

„Ne, nic, dobrou chuť…“

„Jo,“ přikývl hlavou Petr. „Je to dobrý. Nechceš si dát trochu vína?“

„Radši ne, kdybych musela řídit…“

„Hm…“

„Chceš jet přes noc?“

Zamyslel se. „Teď je půl deváté, do Brennerského průsmyku je to tak čtyři sta padesát kilometrů, můžeme tam být před druhou… domů to pak bude maximálně šest hodin… nějaké přestávky… za dvanáct hodin můžeme být doma… V posteli,“ dodal s úsměvem.

„No to budeme vypadat,“ řekla Kamila. Cestou domů se nemá moc pospíchat… Když se člověk vrací ze světa, má se těšit domů, ale nemá pospíchat moc, i zpáteční cesta má být výlet… I na ní je třeba se zastavit a rozhlédnout… Napadlo ji, že by bylo hezké přenocovat třeba ve Veroně… Tou dobou bude docela tma, to už obraz Říma nepřebarví… Zastavit se v nějakém penzionu, a když to bude dál, třeba i autem sjet do středu města, projít se kolem Juliina balkonu, Petr by si mohl sáhnout na ohmatané ňadro té slavné sochy, co pod balkonem stojí… Ale ne, je to kýč. Julie s ohmataným prsem pod balkonem. Měla by být nahoře, pod balkonem má stát Romeo… no, dost těch představ… hlavně by to muselo napadnout Petra…

„Když se budeme střídat,“ řekl.

„Tak dobře,“ souhlasila. „Teď pojedu zase chvíli já.“

„Bezva,“ přikývl. „Vyrazíme?“

7.

Miroslav Pašek za sebou zavřel vrátka a zamířil ke dveřím přízemního rodinného domku. Okno vlevo od vchodu svítilo, Eva je v obýváku a nejspíš se dívá na televizi. Všichni pořád koukají na televizi… I doktor Pašek, utahaný z celodenní ordinace a otrávený ze starostí, které ho čekají, než se vyřídí ta protivná stížnost, si ale uvědomoval, že jeho manželka u televize nejspíš žehlí. A taky jeho bílé košile, aby v ordinaci působil náležitě lékařským dojmem.

„Ahoj,“ rozsvítil v předsíni a zul si boty.

„Ahoj,“ ozvalo se z obýváku.

Vstoupil. Eva opravdu žehlila. Košile. Rozhlédl se po místnosti.

„A pusa nebude?“

Objal manželku kolem ramen a políbil ji. Rád. Nervozita, která ho ještě v zahradě škrábala po celém těle, se najednou začala rozpouštět. „Martin a Lenka jsou doma?“

Eva mlčky ukázala ke stropu. V podkroví jsou dětské pokoje.

„Že by se učili?“ V podstatě ano. Nejspíš oba sedí u počítače, na uších mají sluchátka a vstřebávají. Čtrnáctiletý syn a dvanáctiletá dcera jsou v podstatě stejně staří. Stereopuberta u Pašků naštěstí probíhá dostatečně mírně na to, aby unavenému lékaři a mzdové účetní přinesla spíš rozptýlení a zpestření nudného života ve střední generaci, než skutečné starosti.

„Budeš jíst?“

„Budu.“

„Počkáš chvilku, než to dodělám?“

„To je dobrý, vezmu si chleba a kousek sýra.“ Otevřel ledničku, vytáhl máslo, plátkový eidam, pak po vteřinovém zaváhání máslo zase do ledničky vrátil a otočil se, aby ukrojil krajíc chleba.

„Jestli chceš pivo, je ve sklepě.“

„Nechci.“ Natočil si z kohoutku sklenici vody a sedl si s jídlem ke stolu.

„Stalo se něco?“

„Ale ne,“ zavrčel polohlasně a kousl do chleba.

„Co se stalo?“

Po šestnáctiletém manželství se už leccos pozná i beze slov.

Stejně jí to nakonec řeknu. Miroslav Pašek už pochopil, že jednou z důležitých funkcí manželství je sdílení starostí.

„Stížnost,“ řekl.

„Kdo si na tebe stěžuje?“

„Dcera pacienta, který umřel na rakovinu ledviny loni na podzim. Původně byl můj, pak se přehlásil k Machovi.“

„Tys to přehlédl?“

„Ale ne, byl u mě v lednu pro razítko. Vyšetřil jsem ho, nebyl úplně v pořádku, a tak jsem mu řekl, že je třeba kontrola a další vyšetření. Pak už jsem ho neviděl.“

„Kdy se přihlásil k Machovi?“

„Někdy v létě, přesně nevím. Ale našel bych to.“

„Myslíš, že to pro tebe bude vážný problém?“

„Asi ne. Objektivně je u mě všechno v pořádku. Ale starosti s tím budou.“

„Ty si děláš starosti se vším…“

„Ale ne.“ Napil se trochu vody a pokračoval v jídle. „Byl to asi docela fajn chlap. Asi s ním dost cvičila manželka.“

„Ta si stěžuje?“ zeptala se Eva.

„Ne. Podepsaná je pod tím akorát dcera. Ale Hanka Vojtíšková tvrdí, že o tom určitě ví. Zná ji. Já trochu taky.“

Eva se neptala, o koho jde. V téhle chvíli to pro ni vůbec nebylo důležité a manželovi mohla pomoci jenom tím, že ho nechá říkat nahlas, co bude chtít říct. A jména pacientů doma doktor Pašek neříkal.

„Půjdu ještě na chvíli něco dělat.“

„K té stížnosti?“

„Musím připravit písemné vyjádření. Bude to projednávat revizní komise komory.“

„Ti tě přece nebudou chtít zkoupat.“

„O to nejde, ale chci, aby to moje sdělení mělo hlavu a patu.“ Vstal od stolu. „Já za chvíli přijdu. Alespoň to stihneš dožehlit.“

Koniec ukážky

Table of Contents

MODRÝ PROLOG

PRO TVOJE MODRÉ OČI

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

PODZIMNÍ MECHY, JARNÍ TRÁVA