1. vydání

vydáno v březnu 2020 jako 97. publikace

vydal Pavel Kohout (www.kknihy.cz)

ISBN 978-80-7570-175-6 (epub)

ISBN 978-80-7570-176-3 (mobi)

ISBN 978-80-7570-177-0 (pdf)

Prolog:

Krvavý výslech v hradní mučírně

„Chlapi, přivažte ho pořádně!“ rozkázal Jindřich z Frejštejna katovým pacholkům. Ti se hbitě zmocnili muže středních let v drahém šatu. Ten mu zkušenými pohyby servali z těla, ale tak, aby se oblečení nic nestalo, to mělo na rozdíl od člověka v něm, cenu. Pak vzpouzejícího se muže připoutali za ruce a nohy k žebříku, který stál uprostřed páchnoucí tmavé kobky, která sloužila jako hradní mučírna.

„Takže co? Jak ses rozhodl?“ zeptal se pan Jindřich a výsměšně se naklonil k zajatci. Ten se mu místo odpovědi pokusil plivnout do tváře. Sice se mu to nepovedlo, ale i tak to pana Jindřicha rozběsnilo takřka k nepříčetnosti. Vrhl se bezmocného muže, a zasypal ho ranami pěstí do obličeje a hrudníku. Muži tekla z nosu a úst krev, přesto však ze sebe nevydal jediné slovo.

„Chceš si hrát na hrdinu?“ ušklíbl se jízlivě hradní pán, když se dostatečně vyzuřil. „Uvidíme, jak dlouho ti to vydrží.“ Nato dal pokyn katovi a jeho pomocníkům, aby začali se svým dílem.

Netrvalo dlouho a mučírnu naplnily výkřiky bolesti, které se postupně slévaly do soustavného sténání, které najednou utichlo.

„Co je?“ zeptal se podrážděně pan Jindřich svého kata. Ten se sklonil k mučenému muži a pozorně se mu zadíval do tváře.

„Obávám se, že omdlel, urozený pane.“

„Cože? Omdlel? Tak ho koukej hezky rychle přivést k sobě,“ rozčiloval se Jindřich z Frejštejna a rázoval po mučírně z jednoho konce na druhý.

Kat vzal vědro studené špinavé vody, ve které se omývaly mučící nástroje po exekuci, a vychrstl ji spoutanému do obličeje. Jeho víčka se lehce zachvěla, po chvíli otevřel muž namáhavě oči.

„Tak co? Už ses přesvědčil, že to myslím vážně?“ uhodil na něj ostře pan Jindřich. Když se nedočkal odpovědi, pokračoval dál: „Řekni mi, na co jsem se ptal a já tě pustím.“

Vyslýchaný ale otočil hlavu na druhou stranu, aby dal na srozuměnou, že odpovídat nehodlá ani teď.  Pan Jindřich zrudl hněvem a pokynul, aby mučení pokračovalo. Když muž na žebříku opět ztratil vědomí, vše se opakovalo. Pak znovu a znovu.

„Otče, prosím, nemohl byste…“ ozval se mladý muž, který byl sice celému výjevu od začátku přítomen, ale který do něj zasáhl až nyní.

Jindřich z Frejštejna se na něj ale zle utrhl: „Nemohl a už mě neotravuj, nebo to bude mít ještě horší!“

Mladík se tedy stáhl zpět na své místo až docela vzadu, kde nikým nepozorován odříkával tichou modlitbu za duši mučeného muže. Snažil se ze všech sil chránit duši, když u těla se mu to nepodařilo.

Když muž ztratil vědomí po páté, přistoupil k němu mistr ostrého meče a po chvíli pozorování jen mlčky zakroutil hlavou a poodstoupil.

„Co to má znamenat?“ rozčiloval se hradní pán.

„Ten muž vám už nic neřekne, můj pane. Je mrtvý.“

„K čertu s tebou! To sis nemohl počínat trochu opatrněji, aby zdechnul až pak, co mi to řekne?“ vztekal se pan Jindřich. „Nejradši bych dal na mučidla teď tebe!“

Kat stál a mlčky sledoval běsnění svého pána. Za ty roky, co na Frejštejně sloužil, si už na ně zvykl a nijak ho nevyvádělo z klidu.

Jindřich najednou mávl rukou a razantními kroky opustil mučírnu. Mladík vyběhl ven chvilku po něm. Zhluboka se nadechl, pak se předklonil a začal silně zvracet. Tohle bylo na jeho mírnou povahu moc.

Kapitola 1:

V lese jsou zadrženi dva tuláci

„Ale, ale, copak to tu máme?“ zeptal se pobaveně mohutný muž, který velel skupině asi deseti jezdců ve vojenské zbroji.

Vilém zbledl, v ten okamžik by se v něm krve nedořezal. Rychle se však vzpamatoval, hbitě zabalil malý balíček, co držel na dlani a schoval ho za špinavou halenu.

„Co to máš, ty vandráku?“ ohodil na něj velitel.

„Nic, urozený pane. Jen jsem si zabalil zbytek jídla, abych ve společnosti tak vznešené, jako je ta vaše, nejedl.“ Odpověděl oslovený v duchu svého vychování.

Vojáci na něj vytřeštili oči, něco takého už dlouho neslyšeli, tedy pokud vůbec někdy a pak se hlasitě rozesmáli: „Tak vidíte, veliteli, na jak vznešeného pobudu jsme narazili.“

„Prohledat!“ rozkázal chladně velitel, když se konečně trochu uklidnil. Šest vojáků okamžitě sesedlo, čtyři z nich uchopili Viléma a Jakuba pevně za ruce, že se nemohli ani pohnout a zbývající dva je zkušeně prošacovali. Bez větší námahy našli balíček zabalený v ušmudlané látce a s úšklebkem ho podali svému veliteli. Ten se naklonil ze sedla svého nádherného koně, vzal ho a rozbalil: „Ale, ale, copak to je?“ zeptal se a ukázal ostatním členům malé družiny, co v balíčku našel. Nebylo tam nic jiného, než Vilémova stříbrná spona na plášť zdobená třemi velkými rubíny. Jediné, co mu zbylo z jeho minulého života, který tak nečekaně ukončil vpád královského vojska na jeho rodný hrad Frejštejn.

„Tak takovou svačinu bych si dal taky líbit.“ nechal se slyšet jeden z ozbrojenců.

„Komu jsi to ukradl, ty chmatáku?“ udeřil na Viléma ostře velitel hlídky.

„Nikomu. Vraťte mi to.“ odpověděl Vilém a snažil se mužům vytrhnout. Ti ho však drželi pevně.

„Jistě, samozřejmě, že je tvoje. Že mne to hned nenapadlo, na první pohled je vidět, jak ti ladí k oblečení.“ pokýval pobaveně hlavou velitel. „Nevadí, nemám čas ani chuť se tu s tebou vybavovat. Mám hlad a čeká na mne moje stará. Takže ať se s tebou zlobí někdo jiný a jinak. Jdeme.“

„Kam?“ vyhrkl Vilém a polekaně se díval po zbroji svých věznitelů. Bylo sice zřejmé, že královští vojáci to nejsou, ale i tak ho děsili.

„Na návštěvu k naší urozené paní,“ odpověděl ironicky jeden z vojáků.

„A to je kdo?“ vyptával se Vilém dál.

„Veliteli, nemáme ho rovnou pověsit? Něco takového jsem ještě nezažil,“ kroutil nevěřícně hlavou muž, který Vilémovi takřka drtil zápěstí pravé ruky ve svém pevném sevření.

„Nic, žádné věšení nebude. Víš přece, co máme nakázáno. Spoutat a jedeme,“ odmítl jeho návrh rázně velitel a pohodlně se usadil v sedle. Voják jen pokrčil rameny a obratně svázal bránícímu se Vilémovi ruce za zády konopným provazem. Jeho druhové provedli to samé s Jakubem, který do rozhovoru zatím nezasáhl. Vyčkával na vhodný okamžik, jenže ten nenastal.

Vojáci jim navíc přehodili kolem krku provaz zakončený katovskou smyčkou, která se používala při věšení odsouzenců. Druhý konec si upevnili k sedlům, do kterých vyskočili se slovy: „Doporučovali bychom vám, abyste se moc neflákali, určitě se nechcete sami uškrtit.“

„Ještě jste mi neřekli, jak se jmenuje vaše paní,“ ozval se znovu Vilém.

„Ty jsi vážně neuvěřitelný, ale abys neřekl, splním ti tvé poslední přání, poslední, protože je jasné, že na hradě poputuješ rovnou na šibenici a odpovím ti. Naše paní se jmenuje urozená paní Anna z Cornštejna.“

„To ne!“ vydechl nevěřícně Vilém. „Nikam s vámi nepůjdu. Nic jsem neudělal. Okamžitě mě pusťte, na něco takového nemáte právo! Slyšíte?“ Vilémovi protesty zanikly ve smíchu vojáků, kteří je považovali za bůhvíjak vtipné.

Když nepomohla slova, pomohou činy, pomyslel si Vilém, který se nehodlal hnout z místa. Pevně se zapřel nohama a rozhodl se, že se raději nechá uškrtit, než by se nechal odvést na Cornštejn.

„Neblázni, Viléme. Tímhle nic nezískáš.“ napomínal ho přítel Jakub.

„Ty to nechápeš, Jakube, já na Cornštejn nemůžu.“

„Proč? Co se děje?“ ptal se šeptem Jakub, který nerozuměl tomu, proč se Vilém tak razantně, ale v jejich případě zcela zbytečně brání. Muselo mu být přece jasné, že proti takové početní přesile nemají šanci. Nemluvě o zbraních a koních.

Ale to už velitel zabalil sponu zpět do hadru a celý balíček schoval do svého měšce, který měl uvázaný u pasu. Zvedl ruku a dal pokyn k odjezdu. Celá skupina se hnula kupředu, jen Vilém zůstal stát na svém místě. Voják, který měl k sedlu přivázaný druhý konec provazu, ucítil odpor, jak se napnul: „Co je?“ zeptal se nerudně a otočil se.

„Říkal jsem vám přece, že na Corštejn nepůjdu!“ odpověděl Vilém rozhodně, ale hlas se mu přesto citelně chvěl.

„Tak to jo.“ zavrčel ozbrojenec a trhl provazem. V tom okamžiku se Vilémovi zaryl hluboko do krku. Poslední, co slyšel, před tím, než ho pohltila černá tma, bylo Jakubovo zoufalé volání: „Prosím vás, to ne!“

Kapitola 2:

Zadržení tuláci jsou předvedení k výslechu

Vilém se probral k vědomí. Neměl tušení, kde je a jak se tam dostal. Nedokázal ani s určitostí říct, zda je ještě vůbec naživu, nebo zda se již ocitl na věčnosti. Ovšem nesnesitelná bolest, kterou cítil, ho přesvědčovala o tom, že je spíše stále mezi živými. Měl pocit, že mu krk drtí jakési neviditelné kleště. Chtěl si na něj sáhnout, ale nešlo to. Ruce měl pevně spoutané za zády, stejně tak ucítil silná pouta kolem kotníků.

Vilém byl v neproniknutelné tmě, v prvním okamžiku se vyděsil, že oslepl. Pak si ale vybavil poslední vzpomínky před tím, než upadl do bezvědomí a došlo mu, že je s největší pravděpodobností v nějaké podzemní vězeňské kobce hradu Corštejna. Při té myšlence se otřásl hrůzou. Pokusil se pohnout, ale bez úspěchu.

„Jakube?“ vypravil ze sebe po chvíli namáhavě. V ústech měl sucho a okoralý jazyk se mu lepil na patro. Rozpraskané rty nechtěly poslouchat. Přesto všechno sebral Vilém poslední zbytky sil a znovu a silněji zavolal: „Jakube!“

K jeho nevýslovné radosti se odkudsi ze černoty ozval hlas jeho přítele: „Mladý pane? Mladý pane, jste v pořádku? Díky Bohu, že žijete.“

Vilém si nebyl zrovna dvakrát jist, zda to, co právě prožívá, by se dalo nazvat žitím, ale pravda byla, že srdce mu tlouklo a dýchal.

Než však stačil Jakubovi odpovědět, ozval se ze tmy hluk, rázné kroky a skřípot otevírajících se dveří. Do obličeje obou mužům padl oslnivý jas zapálené louče. Instinktivně zavřeli oči.

„Tyhle dva chcete?“ ozval se nad nimi nepříjemný hrubý hlas. Na tvářích ucítili teplo, jak jim strážný strčil louč až těsně k obličejům, aby na ně druhý příchozí dobře viděl.

„Jo, to jsou oni. Chlapi, vezměte je,“ rozkázal čísi hlas, Vilém měl pocit, že ho už někdy někde slyšel. Dokonce docela nedávno. Pak se mu to všechno vybavilo a on poznal hlas velitele vojáků, kteří jeho a Jakuba zajali a odvedli sem na hrad. Ucítil, jak ho něčí ruce zbavují pout na nohou. Nato ho ty samé ruce chytily podpaží a prudce postavily. Vilémovi se zatočila hlava, předklonil se a začal zvracet.

„Máš štěstí, že to šlo vedle. Jinak bych ti ukázal!“ zavrčel mu kdosi do ucha a pak do něj silně vrazil. Vilém popolétl dopředu a udělal několik vrávoravých kroků.

„Tak pojď.“ Uslyšel opět hlas velitele, tentokrát zněl ale klidně. Vilém vyšel váhavě z cely a otočil se po svém příteli, ten mu šel se skloněnou hlavou v patách.

„Kam?“ zeptal se nejistě Vilém, i když odpověď tušil předem.

„K urozené paní Anně. Předem vás dva upozorňuju, abyste se o nic nepokoušeli a nedělali hlouposti.“

V ten okamžik se celým vězením rozlehl nelidský řev. Jakub se lekl tak, až nadskočil. Velitel se pobaveně rozesmál: „Toho si nevšímejte, to se jen náš kat snaží jednomu darebákovi vysvětlit, že by pro něj bylo lepší, kdyby se přiznal ke svým zločinům.“

Vilém zavrávoral, jako by na něj šly mdloby. Velitel na něj pátravě pohlédl. Pak šel a z vědra, které stálo hned za dveřmi do vězení, nabral do otlučené misky poměrně čistou a studenou vodu. Přidržel ji Vilémovi u úst se slovy: „Napij se, provaz je mrcha, to já znám. Tvoje chyba, neměl sis hrát na hrdinu.“

Vilém ji vyprázdnil dvěma velkými doušky.

„Děkuji,“ uklonil se vděčně, hned se cítil výrazně lépe.

„Ty chceš taky?“ otočil se velitel na Jakuba. Ten jen mlčky přikývl a dychtivě pozoroval misku.

„Že jsem se vůbec ptal,“ usmál se velitel a dal napít i jemu.

„Netušil jsem, že se teď se zločinci budeme tak babrat.“ Neodpustil si jedovatou poznámku žalářník, kterému se podle jeho přesvědčení přehnaně útlocitné zacházení s vězni pranic nelíbilo.

„Drž hubu, nikdo se tě na nic neptal!“ vyjel na něj ostře velitel vojáků. Strážný pohodil hlavou a uraženě se otočil. Nic víc si nedovolil. Moc dobře věděl, že by z případného střetu jako vítěz nikdy nevyšel a neměl chuť se nechat zmlátit. Navíc před svědky, a takovými.

„Tak jdeme!“ vyzval Viléma a Jakuba opět velitel a vzal do ruky druhé konce provazů, kterými byli Vilém s Jakubem spoutáni v zápěstí. Prošli dlouhou úzkou chodbou, jen slabě osvětlenou čadícími loučemi a vyšli na nádvoří. Tam už čekali další dva vojáci, kteří od svého nadřízeného zajatce převzali. Nato se všech pět vydalo do paláce, kde na ně čekala urozená paní, aby rozhodla o osudu zadržených zločinců.

Vilém šel ztěžka, připadal si jako ve zlém snu. Pořád doufal, že se najednou ozve kohoutí zakokrhání, on otevře oči a bude zase doma, ve své komnatě na hradě a jen bude kroutit hlavou, co měl vlastně ten hrozný sen znamenat.

Nic z toho se však nestalo. Vojáci ho stejně jako Jakuba vedli přes nádvoří do velké budovy panského paláce, kde se hned v přízemí nacházela rozlehlá síň, která zjevně sloužila jak k přijímání důležitých návštěv a poselství, tak k pořádání slavností a hostin. Ovšem stejně tak sloužila i poněkud pochmurnějším účelům, jako bylo probíhání soudního řízení, neboť páni z Cornštejna měli nejen moc výkonnou, ale i soudní.

Uprostřed místnosti stálo velké bohatě vyřezávané křeslo, které díky svým zlatým ornamentům připomínalo královský trůn. Před ním byl masivní dubový stůl, na kterém byla jediná věc a to velký stříbrný kříž. Křeslo, stejně jako celá místnost, bylo prázdné.

Vojáci dovedli oba zajatce až ke stolu, kde je přinutili pokleknout a zůstali stát za jejich zády s rukama položenýma na jílcích svých mečů, aby snad nebylo pochyb o tom, že jsou připraveni je okamžitě použít, kdyby bylo třeba. Velitel hlídky se postavil poněkud zboku. Bylo jasné, že právě on bude podávat hlášení a poskytovat svědectví ve věci zadržení dvou podezřelých mužů, u kterých se navíc našla tak cenná věc, jakou stříbrná spona vykládaná rubíny a bohatě zdobená rytinou bezpochyby byla.

Čas se nesnesitelně vlekl. Jakubovi se zdálo, že uběhla celá věčnost, než zaslechl otevírání dveří a šustění drahé látky. Zatím co on se zvědavě podíval po nově příchozí, Vilém se celý schoulil do sebe a neodtrhl zrak z podlahy před sebou, kam celou dobu upřeně hleděl. Jakubovi připomínal kamennou sochu. Byl z Vilémova chování poněkud rozpačitý. Sám věděl, že je jejich situace velmi špatná, dalo by se říci beznadějná, přesto mu Vilémovo chování připadalo přehnané.

Jakub se nenápadně otočil a uviděl přicházet ženu středních let. Dlouhé hnědé vlasy měla vyčesány nahoru a upravené do netradičního proplétaného drdolu, který zdobila šnůra drobných bílých perel. Velké modré oči si zvědavě prohlížely oba klečící muže, i když tvář, kde se kolem očí i úst, už začínaly objevovat první vrásky, zůstávala klidná a chladná.

Urozená paní Anna, neboť to nebyl nikdo jiný než právě ona, došla pomalým důstojným krokem ke křeslu a posadila se. Rozvážným pohybem si upravila své krásné šaty z nejdražšího hedvábí světle zeleného odstínu, vyšívané tmavě zelenými korálky a stříbrnou niti. Potom se podívala na velitele a příjemným hlasem ho vybídla: „Nuže, podej mi své hlášení veliteli Oto.“

Velitel se své paní uklonil a začal: „Podle vašeho rozkazu, urozená paní, jsem se svými lidmi projížděl lesy kolem hradu a hledal lapky, kteří v minulých dnech přepadli kupeckou karavanu půl dne cesta od Cornštejna. Při tom jsme narazili na tyto dva muže. Chovali se velmi podezřele, navíc nejsou ani místní. Proto jsem nařídil svým lidem, aby je prohledali. U toho mladšího jsme našli tohle,“ s těmi slovy sáhl velitel do svého měšce, vyňal z něj balíček, který rozbalil a na stůl před urozenou paní Annu položil stříbrnou sponu se třemi rubíny, které zářily jako kapky krve. Paní Anna vzala sponu do ruky a pečlivě si ji prohlížela, Jakubovi neuniklo, jak zvědavě skáče pohledem ze spony na Viléma a zpět. Teď už zatrnulo i jemu, co když ho pozná?

Vilém křečovitě zatnul oči. Nechtěl nic a hlavně nikoho kolem sebe vidět. V tomto okamžiku si nepřál nic jiného, než aby se země pod ním rozestoupila a pohltila ho.

„Ty, mládenče, ukaž mi svou tvář,“ vyzvala ho nečekaně paní Anna.

A je to tu. Pomyslel si Jakub a cítil, jak mu srdce svírá ledový strach. Před nepřátelskými vojáky při dobývání Frejštejna dokázal svého mladého přítele ochránit, ale jak mu měl pomoci teď a tady?

Vilém se však ani nepohnul. Dál klečel schoulený do sebe s hlavou hluboko sklopenou.

„Chci vidět tvou tvář!“ ozvala se po chvíli důraznějším hlasem paní Anna.

„Neblázni a poslechni, tohle k ničemu není,“ zašeptal naléhavě Jakub. Vilém ho však buď neslyšel, nebo se nemínil jeho dobře míněnou radou řídit.

„Tvou tvář!“ vyzvala do třetice urozená paní Viléma. Když se nic nestalo ani pak, pokynula veliteli Otovi. Ten přistoupil k Vilémovi, chytil ho za vlasy a násilím mu zvedl hlavu tak, aby jeho paní viděla vězni do obličeje. Ta na něj chvíli zamyšleně hleděla, pak pokynula vojákovi, že ho může pustit. Jakmile se tak stalo, Vilém opět sklonil hlavu hluboko k zemi a Jakubovi, který z něj nespouštěl oči, se zdálo, jako by se mu na krátký okamžik zaleskla na řasách slza.

„Jak se jmenuješ?“ zeptala se paní Anna Viléma. Ten se ani nepohnul.

„Kde jsi vzal tu sponu?“ ptala se paní Anna dál. Opět žádná reakce.

„Ta je moje, urozená paní.“ ozval se nečekaně Jakub.

„Tvoje?“ opakovala nevěřícně paní Anna a otočila se k němu: „Jak jsi k ní přišel?“

„Našel jsem ji.“ odpověděl klidně Jakub, kterému nešlo o nic jiného, než aby odvrátil pozornost od Viléma.

„Jistě, u někoho na plášti, že?“ zeptal se ironicky velitel. Hned se však zarazil. „Prosím za odpuštění, milostivá paní,“ ukláněl se rozpačitě.

„Není co odpouštět, přesně to samé napadlo i mne, veliteli. Předpokládám, že jsi ji našel na plášti někoho, koho jsi před tím vlastnoručně zavraždil, že?“ podívala se paní Anna přísně na Jakuba.

„Odpusťte, urozená paní, že si dovoluji vám odporovat, ale tak to není,“ snažil se ten zachovat klid aspoň navenek, i když uvnitř v něm byla malá dušička a srdce mu zběsile tlouklo. Teď šlo o všechno.

„Ne? A jak tedy?“ zeptala se zvědavě hradní paní.

„Mluvím pravdu, tu sponu jsem skutečně našel. Pravdu máte ale i vy, byla na plášti mrtvoly. Ale já toho člověka nezabil. Přísahám. Byl to nějaký urozený člověk, možná rytíř, a padl při dobývání Frejštejna.“ Jakub si byl vědom toho, jak moc riskuje, ale pokud chtěl zachránit mladého pána, nic jiného mu nezbývalo. Honem improvizoval a na místě vymýšlel aspoň trochu uvěřitelný příběh, pomocí kterého by mohl zachránit život Vilémovi a snad i sobě.

„Jak ten člověk vypadal?“ zdálo se, že jeho vyprávění paní Annu zaujalo.

„Je mi to moc líto, urozená paní, ale nevím,“ odpověděl k jejímu zklamání Jakub.

„Jak je to možné? Sundáš někomu sponu z pláště pod krkem a ani se nepodíváš, jak vypadá?“ divila se paní Anna, která se tvářila, že Jakubovu vyprávění věří.

„Když on měl rozbitý obličej, má paní. Někdo mu musel rozseknout hlavu, asi mečem nebo sekerou. Obličej toho nešťastníka byl k nepoznání a navíc zalitý zaschlou krví,“ vymýšlel si Jakub dál.

„V tom případě je zajímavé, že na sponě není po krvi ani stopa,“ zamyslela se nahlas paní Anna a pobaveně sledovala, jak si s touto námitkou Jakub poradí. Ten se ale nenechal vyvést z rovnováhy a bez mrknutí oka odpověděl: „Byla samozřejmě taky celá špinavá, ale já jsem ji vyčistil.“

„Musíš mít dobré oči, když sis pod vrstvami zaschlé krve toho šperku šiml a ještě šikovnější ruce, že se ti podařilo ho tak dokonale vyčistit.“

Jakub cítil, jak ho opouští jistota. „Já jsem vlastně vyučený šperkař, urozená paní, takže to pro mne nebylo vůbec těžké,“ zalhal opět Jakub a raději uhnul pohledem, protože sám cítil, že to tentokrát přehnal. Ale co mohl dělat?

„Takže se můžu rozhodnout, zda tě dám pověsit za krádež či vraždu,“ pokyvovala rozvážně hlavou paní Anna.

„To ne, urozená paní! Prosím vás, to ne! Jakub za nic nemůže. Nic z toho, co řekl, není pravda. Všechno je jen a jen má vina, já jediný si zasloužím trest. Prosím, slitujte se nad ním a nechte ho žít. Nic špatného neudělal!“ vykřikl najednou Vilém.

„Chceš říct, že není ani vrah ani zloděj? Že tu sponu nenašel, jak tvrdí?“

„Ne, ta spona je opravdu moje. Jakub to všechno řekl jen proto, aby mě chránil!“ Vilémovi stoupnuly slzy do očí.

„Takže ho nedám pověsit jako sprostého lapku,“ paní Anna se odmlčela a Vilém si oddechl ulehčením. V ten okamžik ale hradní paní pokračovala: „Nenechám ho popravit jako zločince, ale dám ho potrestat na hrdle za to, že mi lhal, což jsi mi právě teď před svědky potvrdil.“

„Bože všemohoucí, on se mi snažil pomoc a já ho za to svou hloupostí posílám na popraviště,“ zašeptal Vilém. Sklonil hlavu na kolena a ramena se mu začala třást v pravidelných intervalech.

Paní Anna se spokojeně pousmála a pokývala hlavou. „Můžete jít,“ řekla vojákům, kteří doposud nehybně stáli za oběma vyslýchanými muži. Ti se tázavě podívali napřed na svou paní, pak svého velitele. Ten jen mlčky přikývl a ukázal směrem ke dveřím. Vojáci už na nic nečekali, otočili se na patě a spěšně opustili sál.

„Takže začneme znovu,“ usmála se paní Anna, když je Vilém trochu uklidnil. „Jak se jmenuješ?“

„Vilém, urozená paní,“ odpověděl téměř neslyšně Vilém.

„To ale není tvé celé jméno, že?“ naléhala paní Anna.

„Není, urozená paní.“

„Jaké je tedy tvé celé jméno?“ na slovo celé  byl dán zvláštní důraz.

„Vilém z Frejštejna, má paní.“ Vilém se po vyslovení svého jména zoufale podíval na Jakuba. „Prosím odpusť, vím, že ses mě pokoušel chránit a já ti za to moc děkuji. Vůbec jsem ti velmi vděčný za všechno, co jsi pro mě za poslední dobu udělal, ale já nedokážu žít tak, jako ty poslední dny a týdny. Prosím, nezlob se.“ Pak se znovu obrátil k urozené paní Anně. Tentokrát se jí zpříma podíval do očí a pevným hlasem prohlásil: „Jmenuji se Vilém z Frejštejna a jsem jediným synem zemřelého Jindřicha z Frejštejna. Zároveň však prohlašuji, že tento muž, který se jmenuje Jakub, se ničím neprovinil, tudíž žádám jeho okamžité propuštění. Nemáte právo ho poslat na popraviště za to, co vám řekl. Je to můj sluha a lhal, aby chránil zájmy svého pána. Na to má podle starodávných zvyklostí právo.“

„Tímto mužem, jak říkáš, urozený pane, Jakubem, se budeme zabývat později. Teď mě zajímáš ty!“ odpověděla chladně paní Anna. „Přiznáváš se tedy, že jsi tím, na jehož hlavu vypsal milostivý panovník Václav II. vysokou odměnu ve zlatě?“

„Ano, urozená paní.“

„A stejně tak jsi synem toho, kdo nechal k smrti umučit mého manžela a otce mého jediného dítěte dcery Elišky?“

Teď teprve Jakub pochopil, proč se Vilém vzpíral jít na Corštejn a proč se tolik snažil, aby ho paní Anna nepoznala. Srdce mu sevřel ledový strach, situace byla mnohem vážnější, než si doposud myslel.

„Ano,“ odpověděl Vilém a hlas se mu už tentokrát lehce chvěl. Sebevědomí ho rychle opouštělo.

„Víš, co to pro tebe znamená?“ zeptala se významně Anna.

„Ano, urozená paní,“ odpověděl Vilém. Přesto, že se díval paní Anně pevně do očí, se mu hlas již zcela zřetelně třásl.

Jakub si nedivil, vybavil si nelidský řev z mučírny, který slyšeli při své cestě do audienčního sálu a stejně tak se mu živě vybavila bolest, kterou zažíval, když byl sám podrobován mučení na Frejštejně před tím, než mu mladý pan Vilém uvěřil, že se zločiny, které se tam tehdy staly, nemá nic společného.

„Dobře.“ Paní Anna jakoby najednou ztratila o oba klečící muže zájem. „Odveďte je zpět do vězení, veliteli. O trestu, jaký je stihne, rozhodnu později.“ S tím vstala od stolu a za jemného šustění hedvábí opustila sál, aniž by se na Viléma nebo Jakuba ještě podívala.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Prolog: Krvavý výslech v hradní mučírně

Kapitola 1: V lese jsou zadrženi dva tuláci

Kapitola 2: Zadržení tuláci jsou předvedení k výslechu