Arnaldur Indriðason

PROPASTI

Originální název: Svörtuloft, vydáno u Vaka-Helgafell, Reykjavík 2009

Překlad František Ryčl

Ukážka z elektronickej knihy

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Arnaldur Indriðason, 2009

Title of the original Icelandic edition: Svörtuloft

Published by agreement with Forlagið Publishing, Reykjavík, www.forlagid.is

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2013

ISBN 978-80-243-5503-0

Na Islandu je v současnosti běžné, že každý každému tyká. Lidé se oslovují jen křestním jménem. K tomu se přihlíželo i při překladu.

Poznámka překladatele

JEDNA

Vytáhl z igelitové tašky koženou masku. Žádné mistrovské řemeslnické dílo to nebylo, protože ji nedokázal vyrobit s patřičnou pečlivostí. Ale svůj účel splní.

Obava, že cestou potká nějakého poldu, se mu nepotvrdila. A ani nikdo jiný mu nevěnoval pozornost.

V tašce nebyla jen maska – v prodejně alkoholu si koupil dvě láhve brennivínu a v železářství kladívko s krátkou násadkou a špičatý kovový kolík. Materiál na masku si už před pár dny opatřil u velkoobchodníka dovážejícího kůže a kožešiny. Než k němu šel, oholil se co možná nejdůkladněji a oblékl si věci, které vypadaly jakžtakž k světu. Věděl přesně, co potřebuje: kůži, nit a dobrou jehlu.

V tuto ranní hodinu beztak skoro vůbec nehrozilo, že by si ho někdo všiml. V ulicích města bylo jen málo lidí. Nikomu se nedíval do obličeje, se sklopenou hlavou šel dlouhými kroky k dřevěnému domu na Grettisgata. Tam seběhl po schodech do sklepa, vešel do bytu a pečlivě za sebou zamkl dveře.

Chvíli zůstal stát potmě bez hnutí. Vyznal se tu už natolik, že se zde dokázal pohybovat, i když byla tma jak v pytli. Sklepní byt nebyl velký. Napravo od předsíně se nacházela koupelna bez okna, dále kuchyň. Ta měla velké okno do zadního dvora, zakryté tlustou dekou. Přímo naproti kuchyně byl obývací pokoj, vedle pak ložnice. Okno v obýváku vedlo na Grettisgata, těžké závěsy před ním byly zatažené. Do ložnice nahlédl jen jednou, malé okýnko v horní části stěny bylo zalepeno černou igelitkou.

Nechal zhasnuto, jen uchopil malý zbytek svíčky uložený na regálu v předsíni. Sirkou zapálil knot a s chabým světýlkem přešel do obýváku. Slyšel přidušené zvuky toho ksindla sedícího na židli v poutech a s roubíkem v ústech. Vyhýbal se pohledu na něho, především do očí se mu nechtěl dívat.

Postavil igelitku na stůl a vytáhl z ní kladívko, masku, kovový kolík a obě láhve. Jednu z nich otevřel, žíznivě si ji přiložil ke rtům a lil si její zteplalý obsah rovnou do hrdla. Už dlouhá léta při tom v krku necítil žádné pálení.

Odložil láhev a vzal do ruky masku. Materiál byl prvotřídní, tlustá vepřovice sešitá dvojitou nití na plachty. Na čele měla maska kruhový otvor o velikosti korunové mince, tam se nasadí kolík. Okraje otvoru byly zesílené, aby v něm kolík z galvanizovaného železa držel. Po stranách se nacházely dírky na kožené řemínky, které se musí zavázat v týle, navíc měla maska ještě otvory pro oči a pro ústa. Její horní část dosahovala až k temeni a tam se dal připevněný pás kůže přitáhnout řemínkem v zátylku, aby maska pevně držela. Přesné míry si nebral, vyrobil ji podle vlastní hlavy.

Znovu si lokl brennivínu a pokoušel se ignorovat tlumené kňourání.

Jako malý kluk jednu takovou masku viděl, když ještě žil na venkově. Ta ovšem byla ze železa a visela ve starém ovčíně. Nesměl se jí ani dotknout. Ale pak to stejně tajně udělal. Železo bylo rezavé a na dotek studené, na otvoru pro kolík spatřil zaschlou krev. A jen jednou jedenkrát sledoval, jak se používá, když sedlák musel v létě porazit nemocné tele. Ten sedlák byl tak chudý, že neměl ani pušku. Maska prokázala službu, i když vlastně byla na telecí hlavu příliš malá, protože ji vyrobili pro ovce, vysvětloval mu sedlák. Potom vzal do ruky velké kladivo a silně udeřil na kolík, který zvířeti zajel do hlavy. Zhroutilo se a už se ani nepohnulo.

Na venkově se mu žilo dobře. Nikdo mu tam nepředhazoval, že je budižkničemu a ztroskotanec.

Nikdy nezapomněl, jak se to zařízení s kolíkem, který trčel ven jako příslib rychlé a bezbolestné smrti, nazývalo.

Sedlák tomu říkal maska smrti. Tenkrát ta slova zněla jeho uším hrozivě.

Dlouho hleděl na kovový kolík trčící z jeho díla. Pronikne do lebky pět centimetrů hluboko, to bude stačit.

DVĚ

Sigurður Óli si nahlas vzdychl. Už tři hodiny seděl v autě před tím domem, aniž by se cokoli stalo. Noviny dosud trčely z poštovní schránky. Několik osob sice vešlo do domu, jiné vyšly ven, ale novinám vyčnívajícím ze schránky nikdo nevěnoval pozornost. Přitom by vůbec nebyl problém je sebrat, pokud byste byli kleptomanského založení nebo chtěli pozlobit starou dámu z prvního patra.

Toto byl jistě ten nejblbější případ, jakým se Sigurður Óli za celou svou kariéru u kriminální policie zabýval. Jeho matka mu zavolala a poprosila ho, aby udělal jednu laskavost pro její starou přítelkyni. Ta prý žije v jednom činžáku na Kleppsvegur. Pravidelně se jí ze schránky ztrácí nedělní vydání novin, které má předplacené, než si je stačí vyzvednout. Té staré dámě se nikdy nepodařilo toho darebu dopadnout. Vyptávala se sousedů, jestli noviny nevzali třeba nedopatřením, ale všichni se jí svatosvatě zapřísahali, že se jich ani nedotkli. Někteří dokonce o novinách žertovali a nazývali je konzervativním místním plátkem, který by nikdy v životě nečetli. Ona byla v podstatě stejného názoru, ale zůstávala novinám věrná kvůli úmrtním oznámením, jež v nich otiskovali ve vší podrobnosti a častokrát tvořila skoro čtvrtinu obsahu.

Matčina přítelkyně podezírala několik nájemníků z domu. Například o patro výš nad ní bydlela jedna žena, která byla podle mínění staré dámy posedlá muži. Ti si prý u ní podávají kliku, především večer a o víkendech. Možná je zlodějem některý z těch mužů anebo ta žena sama. Další obyvatel domu, bydlící dvě patra nad ní, nemá údajně práci a celý den se poflakuje doma. Prý je skladatel.

Právě teď vešla do domu jakási mladá dívka, pravděpodobně za sebou měla dlouhou noc. Byla značně podnapilá a chvíli jí trvalo, než v malé kabelce našla klíče. Přitom se musela přidržovat kliky dveří, aby neztratila rovnováhu. Novinám ve schránce nevěnovala jediný pohled. Ta jistě nebude mít obrázek ve společenské rubrice, pomyslel si Sigurður Óli, zatímco hleděl za dívkou, jak klopýtá po schodech.

Pořád ještě cítil v kostech neúnavnou chřipku. Pravděpodobně ji dostatečně nevyležel, prostě ho nudilo válet se v posteli a sledovat filmy na nové dvaačtyřicetipalcové ploché obrazovce. Lepší bylo něco dělat, i když se pořád ještě cítil hodně uboze.

V hlavě si procházel včerejší večer. Byl na abiturientském večírku, konal se u Goofyho. Goofy byla přezdívka veledůležitého náfuky z právnických kruhů, který lezl Sigurðurovi Ólimu na nervy, už když spolu chodili do školy. Pro Goofyho, který si už od mladých let zvykl nosit motýlka, bylo typické, že všechny pozval k sobě domů, jen aby mohl přednést řeč, v níž bývalým spolužákům samolibě sdělil, že přednedávnem převzal vedení bůhvíjakého oddělení v nějaké bance. Ještě zdůraznil, že je to prý dobrý důvod k oslavě. Sigurður Óli mu zatleskal jen velice zdrženlivě.

Pozoroval bývalé spolužáky a přemýšlel, jestli je opravdu tím, kdo to od maturity dotáhl v životě nejmíň daleko. Ta myšlenka se mu vnucovala na každém abiturientském setkání, pokud se tedy vůbec odhodlal, aby se na takovém večírku jen ukázal. Z většiny spolužáků se stali právníci jako Goofy nebo inženýři, krom toho zde byli ještě dva faráři a tři lékaři, mající za sebou dlouhé vzdělání. Našel se tam i jeden spisovatel, od něhož ovšem Sigurður Óli nikdy nepřečetl jedinou řádku, i když v jistých kruzích hlasitě vychvalovali jeho brilantní styl, protože prý pronikl za hranice kdovíjakých mysterií, pokud se vůbec takovým hlubokomyslným kecům dá věřit. Kdykoli se Sigurður Óli srovnával s lidmi ze své třídy a pak pomyslel na Erlendura a Elínborg, své kolegy z kriminálky, a na všechny ty zkrachovalé existence, s nimiž se musel každodenně otravovat, nedopadalo pro něho to srovnání zrovna nejlépe. Jeho matka vždycky tvrdila, že měl na víc, než je toto, čímž myslela kriminální policii. Oproti tomu s ním byl jeho otec velice spokojený, protože zastával názor, že syn přispívá blahu společnosti víc než kdokoli jiný.

„A jakpak to jde u kriminálky?“ zeptal se Patrekur, jeden z inženýrů. Během Goofyho projevu stál vedle něho. Už ve škole se spolu kamarádili.

„No, nějak to holt jít musí,“ odvětil Sigurður Óli. „A co ty, nezedřel ses při stavebním boomu na všech těch elektrárnách, co se postavily?“

„Před prací neutečeš,“ prohlásil Patrekur, na své zvyky až neobvykle vážně. „Ostatně, chtěl jsem se tě zeptat, jestli bychom se nemohli někdy sejít, mám něco, o čem bych si s tebou rád promluvil.“

„No jasně. Mám si s sebou vzít náramky?“

Patrekur nehnul ani brvou. „Zavolám ti v pondělí, jestli se ti to hodí,“ řekl a chystal se vzdálit.

„Zavolej,“ odpověděl Sigurður Óli a kývnutím pozdravil Patrekurovu ženu. Jmenuje se Súsanna a na večírek přišla s ním, třebaže na podobné akce většinou partneři nechodí. Usmála se na něho. Sigurðurovi Ólimu se vždycky líbila, svého přítele považoval za dítě štěstěny.

„Pořád ještě děláš poldu?“ zeptal se Ingólfur, který právě přistoupil k Sigurðurovi Ólimu s pivem v ruce. Byl jedním z těch dvou farářů ve třídě. Pocházel z rodiny samých teologů, z otcovy i matčiny strany, proto si nikdy nedokázal představit nic jiného, než že i on bude sloužit Bohu. Ale měl daleko k jakémukoli svatouškovství a patosu, neodpíral si ženy ani alkohol, ostatně – ženatý byl už podruhé. Rád se bavil vyvoláváním sporů s Elmarem, druhým farářem ze třídy. Elmar byl z úplně jiného těsta, velice pobožný a asketický, všemu, co stojí v bibli, skálopevně věřil. Veškeré změny mu byly trnem v oku, především vše, co se týká homosexuálů, kteří právě začínají veškeré církevní tradice, na Islandu hluboce zakořeněné, obracet vzhůru nohama. Zato Ingólfurovi bylo naprosto jedno, kdo z lidského společenství se na něho obrací. Řídil se jediným pravidlem, kterým ho na cestu do života vybavil jeho otec, totiž že před Bohem si jsou všichni lidé rovni. S oblibou Elmara vytáčel a pravidelně se ho ptal, jestli by si nechtěl založit vlastní sektu elmaritů.

„A ty jsi pořád ještě flanďák?“ odpověděl mu Sigurður Óli protiotázkou.

„Oba jsme zřejmě nenahraditelní,“ zkonstatoval Ingólfur s úšklebkem.

Goofy se k nim přidal a žoviálně poplácal Sigurðura Óliho po rameni: „A copak říká náš polda?“ zeptal se čerstvý šéf oddělení nahlas, aby ho každý slyšel.

„Všecko je perfektní,“ odvětil Sigurður Óli.

„Nikdy jsi nelitoval, žes nedokončil práva?“ vyzvídal Goofy povýšeně. Léty značně ztloustl a motýlek, který mu kdysi slušel, se mu teď skoro ztrácel pod ohromným podbradkem.

„Ani moc ne,“ odpověděl Sigurður Óli, i když občas opravdu uvažoval, že opustí službu u policie, dostuduje práva a pak se pustí do něčeho, co má smysl. Před Goofym by to ale nikdy nepřiznal, protože ten mu v jeho úvahách poskytoval důležitý argument: Jestliže se v džungli paragrafů dokážou pohybovat i takoví pitomci, pak to zvládnou i jiní.

„Takže ty teď už oddáváš i páry s nepřirozenými sklony,“ poznamenal Elmar, když k nim došel, a pohlédl na Ingólfura s hlubokým smutkem v očích.

Propána, už zase, pomyslel si Sigurður Óli, současně v tom ale zahlédl šanci, jak uniknout, než si ti dva kvůli otázkám víry zase vjedou do vlasů.

Kolem nich prošla se sklenkou červeného vína v ruce Steinunn a Sigurður Óli se jí hned přilepil na paty. Donedávna pracovala na finančním úřadě a Sigurður Óli za ní tu a tam zašel pro radu, když měl problémy s daňovým přiznáním, a ona mu vždycky ráda pomohla. Věděl, že se před pár lety rozvedla. Od té doby žije sama a zřejmě si to užívá. V neposlední řadě se právě kvůli ní přemohl, aby na tuto party u Goofyho přišel.

„Steinunn!“ zavolal. „Slyšel jsem, že už neděláš na finančním úřadě.“

„Ne, teď pracuji ve stejné bance jako Goofy,“ prohodila Steinunn s úsměvem. „Pomáhám boháčům vyhýbat se daním. Úplný zlatý důl, říká Goofy.“

„A banka určitě platí líp,“ dodal Sigurður Óli.

„Mnohem líp. Plat mi vyletěl do závratné výše,“ řekla Steinunn. Usmívala se, přičemž odhalovala bílé zuby, zatímco si odhrnovala pramen blonďatých vlasů padající jí do čela. Měla krásné tmavé oči a řasy nabarvené načerno. Vlasy jí ve vlnách splývaly na ramena, jen tvář měla poněkud širší. Vypadala jako statněji vytvarovaná barbína a Sigurður Óli uvažoval, jestli si je toho vědoma. Vlastně o tom nepochyboval, konečně – není padlá na hlavu.

„No, jak se říká, bídu s nouzí jistě netřeš,“ poznamenal Sigurður Óli.

„A co ty, nespekuluješ taky trochu?“

„Já? Spekulovat?“

„Určitě, máš přece nějaké akcie,“ řekla Steinunn. „Každopádně by se mi to k tobě docela hodilo.“

„Hodilo? Ke mně?“ otázal se Sigurður Óli s úsměvem.

„Ano, máš v sobě přece něco z hazardního hráče, ne?“

„Já si nemůžu dovolit jít do bůhvíjakého rizika,“ prohlásil Sigurður Óli. „Mám jen samé bezpečné cenné papíry.“

„Co je vlastně bezpečné?“

„Kupuji jen bankovní akcie,“ upřesnil Sigurður Óli.

Steinunn pozvedla skleničku. „Bezpečněji to ani nejde.“

„Pořád ještě žiješ sama?“ zeptal se.

„Ano, a užívám si to.“

„No jo, to může být docela fajn,“ souhlasil Sigurður Óli.

„A jak to máš ty s Bergþórou?“ nadhodila Steinunn. „Slyšela jsem, že už vám to moc neklape.“

„No, jde to jaksi z kopce,“ připustil Sigurður Óli. „Bohužel.“

„Bergþóra je skvělá ženská,“ usoudila Steinunn, která se s Bergþórou párkrát sešla na třídních srazech.

„Ano, to byla… Teda je. Celou dobu přemýšlím, jestli bychom se my dva někdy nemohli třeba sejít? Zajít na kafe nebo tak něco.“

„Jako abych si s tebou někam vyrazila?“

Sigurður Óli přikývl.

„Tím myslíš opravdové rande?“

„Ne, rande ne, já nevím…, nebo ano, možná že ano, něco na ten způsob. Kdybys chtěla.“

„Ale Siggi,“ řekla Steinunn a poplácala ho po tváři, „když ty nejsi můj typ.“

Sigurður Óli se na ni podíval.

„Siggi, přece víš, žes nikdy nebyl, nejsi a ani nikdy nebudeš.“

„Tvůj typ!“ Teď Sigurður Óli to slovo znovu vyplivl, zatímco čekal na zloděje novin před šedým činžákem na Kleppsvegur. Typ? Co to vlastně je? Je snad blbější typ než druzí? A proč vlastně Steinunn mluví pořád o nějakém svém typu?

Mladý muž s pouzdrem na nějaký hudební nástroj došel k domovnímu vchodu. Bez nejmenšího zaváhání vytáhl noviny ze schránky a klíčem si odemkl dveře. Ještě než se za ním stačily zabouchnout, byl Sigurður Óli u vchodu, strčil mezi dveře nohu a vyrazil do chodby. Nicnetušícího mladíka, který chtěl pokračovat po schodech nahoru, popadl za paži, stáhl ho zpátky, vytrhl mu noviny z ruky a bouchl ho jimi po hlavě. Muž samým leknutím upustil pouzdro s nástrojem, ztratil rovnováhu a upadl.

„Vstaň, blbče!“ vyštěkl Sigurður Óli a snažil se dotyčného postavit na nohy. Byl si takřka jistý, že je to ten flákač, který bydlí dvě patra nad kamarádkou jeho matky, ten, co se vydává za hudebního skladatele.

„Neubližuj mi!“ vykřikl skladatel.

„Vždyť ti vůbec neubližuju! A co kdybys ty přestal krást noviny Guðmundě z prvního patra? Víš vůbec, kdo to je? Jenom úplný idiot krade starým dámám nedělní noviny! To tě baví, vytáčet lidi, kteří se nemůžou bránit?“

Mladý muž vstal a vztekle pohlédl na Sigurðura Óliho. Pak mu noviny vytrhl z ruky: „To jsou moje noviny,“ řekl. „Vůbec nevím, o čem mluvíš.“

„Tvoje noviny?“ zvolal Sigurður Óli. „Ó, kdepak, kamaráde, ty patří Guðmundě.“ Pak se ale přece jen podíval na schránky u vchodu, pět vedle sebe a tři nad sebou, a uviděl, že z Guðmundiny schránky noviny ještě pořád trčí, tak jak je tam sám vložil.

„Kurva,“ odfrkl, nasedl zpět do auta a s náladou pod psa odjel.

TŘI

V pondělí ráno zastihla Sigurðura Óliho cestou do práce zpráva, že v jednom nájemním bytě ve čtvrti Þingholt našli mrtvolu mladého muže. S podřezaným hrdlem. Tak začal Sigurðurovi Ólimu den tím, že vyslýchal sousedy mrtvého. Elínborg dorazila na místo činu už před ním, vyšetřování vedla rozvážně a vyrovnaně jako vždy, na vkus Sigurðura Óliho rozvážně a vyrovnaně až moc.

Kolem poledne mu zavolal Patrekur, jak se s ním domluvil na třídním srazu. Patrekur se o vraždě dozvěděl už ze zpráv a řekl Sigurðurovi Ólimu, že si se schůzkou nemusí dělat starosti. Sigurður Óli mu odpověděl, že se později odpoledne bude moct uvolnit, a navrhl jednu kavárnu. Druhý telefonát přišel z policejního ústředí. Jakýsi muž se ptal po Erlendurovi a teď odmítá opustit budovu, dokud si s ním nepromluví. Řekli mu, že Erlendur má dovolenou a není ve městě, načež muž požádal o setkání se Sigurðurem Ólim. Své jméno nechtěl říct, ani o co jde, a nakonec přece jen odešel. Po tomto hovoru zavolal Sigurður Óli Bergþóře, aby se s ní domluvil na zítřejší večer.

Celý den strávil Sigurður Óli na místě činu a teprve v pět mohl vyrazit na sjednanou schůzku s Patrekurem. Ten na něho v kavárně už čekal. Nebyl ale sám, přišel s Hermannem, kterého Sigurður Óli znal z jednoho večírku u kamaráda. Pracoval v nějakém obchodu s dovozovým zbožím a byl ženatý se sestrou Patrekurovy manželky Súsanny. Před Hermannem stálo nedopité pivo a prázdná sklenka od pálenky.

„Není to na pondělní odpoledne trochu moc?“ zeptal se Sigurður Óli, když pohledem krátce změřil obě sklenice, a přisedl si.

Hermann se rozpačitě usmál a podíval se na Patrekura. „Nutně jsem to potřeboval,“ řekl a upil piva.

„Co se stalo, něco není v pořádku?“ zeptal se Sigurður Óli.

Patrekur byl jaksi jiný než obvykle. Sigurður Óli se domníval, že je mu nepříjemné, že ho k této schůzce přemluvil, aniž by mu sdělil, o co jde. Normálně býval Patrekur vždycky v pohodě, hodně se smál a pořád byl naladěný na vtipkování. Občas se po ránu potkávali v posilovně a pokaždé si pár minut popovídali u kávy, jezdívali spolu na výlety a někdy si zašli do kina. Patrekur byl možná jediný dobrý kamarád, kterého Sigurður Óli měl.

„Už jsi někdy slyšel o řízkové party?“

„Ne. Bude nějaká grilovačka?“

Patrekur se usmál. „To by bylo hezké,“ řekl a podíval se na Hermanna, který znovu zvedl sklenici k ústům. Když předtím podával Sigurðurovi Ólimu ruku na pozdrav, jeho stisk byl mdlý a vlhký. Měl na sobě sice oblek a kravatu, ale už několik dní se neholil. Řídké vlasy mu lemovaly pravidelný, ale málo výrazný obličej.

„Takže nejde o řízky, které se hází na gril?“ zeptal se Sigurður Óli.

„Ne. Při této party o tyhlety řízky nejde,“ prohlásil Patrekur apaticky.

Hermann dopil sklenici a objednal si další.

Sigurður Óli se dlouze zadíval na Patrekura. Během společných let na gymnáziu založili neoliberální spolek „Milton“ a také vydávali plátek stejného názvu, v němž pěli chvalozpěvy na volný trh a soukromé podnikání. Zvali do školy ambiciózní mladé politiky z řad konzervativců na besedy, ty ale většinou mívaly jen velmi slabou návštěvnost. Později k Sigurðurově velkému údivu přešel Patrekur pod prapor levice. Pronášel plamenné projevy proti americké základně v Keflavíku a pro vystoupení z NATO. V tu dobu se už znal se svou pozdější ženou, která ho pravděpodobně ovlivnila. Sigurður Óli se ze všech sil snažil list Milton udržet při životě, ale původních osm stran se scvrklo jen na čtyři, a když se i ti neoliberální mladí konzervativci přestali objevovat na besedách, šly spolek i jeho věstník do kytek. Sigurður Óli ale ještě stále vlastnil všechna čísla, mezi nimi jedno obsahující jeho vlastní esej – „Amerika nabízí záchranu: Lži o CIA v Jižní Americe“.

Patrekur i on se přihlásili na univerzitu. Když pak Sigurður Óli přerušil práva a odjel do Ameriky studovat kriminologii, pravidelně si psali. Patrekur jednou přišel na návštěvu se svou ženou a s prvním dítětem a bombardoval ho údaji o jeho váhách a mírách.

„Proč se vůbec bavíme o řízcích?“ zeptal se Sigurður Óli, který neměl tušení, co se jeho příteli stalo. Setřel si smítko z nového světlého nedělního letního pláště, který ještě pořád nosil, i když už byl podzim. Sehnal ho ve výprodeji a měl dojem, že mu velmi sluší.

„Není pro mě vůbec lehké o tom s tebou mluvit. Nikdy jsem tě jako kriminalistu o laskavost nežádal,“ řekl Patrekur s rozpačitým úsměvem. „Hermann a jeho žena se dostali do zatracené kaše, a to kvůli lidem, které vlastně ani dost dobře neznají.“

„Do jaké kaše?“

„Jedná se o lidi, kteří je na takovou party pozvali.“

„Nezačínej už zase s těmi řízky!“

„Dovol mi, ať ti to vysvětlím,“ vstoupil do diskuse Hermann. „Dřív jsme to dělávali, ale teď už ne. Řízková party je jiné označení pro…,“ Hermann si rozpačitě odkašlal, „… jiné označení pro swingers party.“

„Swingers party? Takže výměna partnerů?“

Patrekur přikývl.

Sigurður Óli zíral na přítele. „Ty a Súsanna taky?“ zeptal se.

Patrekur zaváhal, jako by otázku nepochopil.

„Ty a Súsanna?“ opakoval Sigurður Óli, naprosto zmatený.

„Ne, ne, my ne,“ řekl Patrekur. „My s tím nemáme nic společného. Jedná se o Hermanna a jeho ženu, Súsanninu sestru.“

„Mělo to být takové neškodné zpestření každodenního života,“ vysvětloval Hermann.

„Neškodné zpestření?“

„Musíš pořád opakovat všechno, co řekneme?“ reagoval Hermann.

„Praktikujete to už dlouho?“

„Praktikujeme? Nevím, jestli je to ten správný výraz…“

„A já už vůbec ne,“ řekl Sigurður Óli.

„Dělali jsme to před pár lety, ale teď už ne.“

Sigurður Óli pohlédl nejprve na svého přítele, pak na Hermanna.

„Nemám se za co omlouvat,“ uzavřel Hermann. Sigurður Óli mu šel zjevně na nervy. Když mu přinesli pivo, hned se pořádně napil. „To nebyl moc dobrý nápad,“ řekl Patrekurovi.

Patrekur mu neodpověděl, namísto toho hleděl vážně na Sigurðura Óliho.

„Takže ty ses na tom nepodílel?“ zeptal se Sigurður Óli.

„Ne,“ odpověděl Patrekur. „Chtěl jsem jim jenom pomoct.“

„A co to má co dělat se mnou?“

„Začali mít problémy,“ začal Patrekur.

„Jaké problémy?“

„Jde o to, že si při tom užíváš s lidmi, které vůbec neznáš,“ vysvětlil Hermann, jemuž pivo zřejmě dodalo novou kuráž.

„V tom je ten fór.“

„Nemám tušení, o čem mluvíš,“ prohlásil Sigurður Óli.

Hermann se zhluboka nadechl. „Padli jsme do spárů podvodníkům.“

„A o co vás připravili? O jedno číslo?“

Hermann se podíval na Patrekura. „Byl jsem proti tomu, abychom se s ním sešli,“ řekl.

„Vyslechni ho, prosím,“ žádal Patrekur Sigurðura Óliho. „Jsou fakt v průseru, tak jsem si myslel, že bys jim mohl pomoct. Tak si to nech a poslouchej ho.“

Sigurður Óli mu vyhověl. Ukázalo se, že Hermann a jeho žena před pár lety chodívali na swingers party a také je sami pořádali. Měli otevřený vztah, jak se tomu říká, a podle Hermanna to oběma vyhovovalo. Ten sex byl vzrušující a bylo to jen mezi „spolehlivými“ lidmi. Také existoval jakýsi klub pro lidi se stejným založením.

„Ale pak jsme se sešli s Línou a Ebbim,“ řekl Hermann.

„A kdo jsou Lína a Ebbi?“ zajímal se Sigurður Óli.

„Chátra,“ ulevil si Hermann a dopil sklenici jedním douškem.

„Takže ne spolehliví lidé?“

„Udělali fotky.“

„Vás?“

Hermann přikývl.

„Při pohlavním aktu?“

„A teď nám vyhrožují, že je dají na internet, když nezaplatíme.“

„Nedělá náhodou Súsannina sestra do politiky?“ obrátil se Sigurður Óli na Patrekura.

„Nemohl bys s nimi promluvit?“ zeptal se Hermann.

„Není ona dokonce pravou rukou nějakého ministra?“ Také tuto otázku adresoval Sigurður Óli Patrekurovi.

Patrekur přikývl. „Pro oba to je opravdu velký průšvih,“ řekl. „Hermanna napadlo, jestli bys s těmi lidmi nemohl třeba promluvit, aby jim ty fotky vydali. Tak trochu je zmáčknout, aby dali všechno, co nafotili.“

„Takže mají v rukou vaše fotky…“

„Ano,“ odvětil Hermann.

„Vás při sexuálním styku?“ zopakoval znovu.

Hermann přikývl.

„To jste neviděli, že pořizují fotky? Ničeho jste si nevšimli?“

„Je to už dost dlouho, nic jsme o tom nevěděli,“ bránil se Hermann. „Zřejmě měli foťák někde schovaný. Pokud si vzpomínám, jednou jsem tam u nich v obýváku nějakou takovou mrňavou věcičku viděl. Nikdy by mě ani nenapadlo, že ji použijí.“

„Z technického hlediska to není nic těžkého,“ vmísil se do hovoru Patrekur.

„Takže se to dělo u těch lidí doma?“

„Ano.“

„A kdo jsou ti dva?“

„Neznáme je a od té doby jsme se s nimi už nesetkali. Pravděpodobně moji ženu poznali, častokrát bývá v médiích. A pak se rozhodli nás vydírat.“

„Což se jim zřejmě docela daří,“ doplnil Patrekur a podíval se na Sigurðura Óliho.

„Co ti lidé chtějí?“

„Peníze,“ odpověděl Hermann. „Mnohem víc peněz, než běžně vyděláme. Když se ta žena s námi spojila, řekl jsem jí to. Jenom prohlásila, že si v tom případě budeme muset vzít půjčku. A za žádných okolností do toho prý nesmíme tahat policii.“

„Máš nějaký důkaz, že ty snímky existují?“

Hermann pohlédl na Patrekura. „Ano.“

„A co?“

Hermann se nejistě rozhlédl kolem, potom sáhl do náprsní kapsy, vytáhl fotku a co možná nejmíň nápadně ji přisunul k Sigurðurovi Ólimu. Obrázek nebyl příliš zřetelný, pravděpodobně vytisknutý na počítačové tiskárně, a ukazoval lidi při pohlavním styku, dvě ženy, které bylo vidět jen velmi rozmazaně, a Hermanna. Jeho bylo možné rozpoznat dobře. Zdálo se, že v okamžiku pořízení snímku zrovna dosáhl vyvrcholení.

„A ty bys chtěl, abych se těmi lidmi zabýval?“ zeptal se Sigurður Óli a podíval se na přítele.

„Než to zajde ještě dál,“ přikývl Patrekur. „Ze všech lidí, které známe, jsi jediný, kdo si s takovou chátrou dokáže poradit.“

Koniec ukážky

Table of Contents

JEDNA

DVĚ

TŘI