© Anna Hanuš Kuchařová, 2020

Ilustrace © Anna Hanuš Kuchařová

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2020

ISBN epub 978-80-7565-749-7

Všem, co pátrají ve svém nitru

po laskavosti, klidu a přijetí

Lost Arrow Spire – první místo, kde se začíná psát příběh highliningu.

1. kapitola

KROK

Ztracený šíp, co dějiny psal

Fúúú. Tak jo. Tak jo! Jdu na to! Strkám si do pusy kousek čokolády. Ještě jednou pohlédnu do temné houbky Yosemite Valley. Večerní šero se plazí po kolmých stěnách stovky metrů sem nahoru. Ale já to chci zažít ještě dnes. Než slunce zapadne za oblý vrchol Columbia Rock a štíhlý pilíř Lost Arrow Spire se propadne přímo před mými zraky do noci. Slaňuji[1] dvacet metrů dolů.

Chci uctít tohle místo svým strachem, snahou, potem…

Tohle je nejstarší skalní highline na světě. Místo, kde se náš sport zrodil. Scott Balcom nebyl provazochodec, neměl ocelové napnuté lano ani tyč v ruce. Pouze nylonový popruh, pásek kolem pasu jako jištění. A odvahu. Vylezl na osmdesátimetrový vztyčený prst ukazující do nebe, napnul z něj popruh na protější skálu a jako první člověk na světě v roce 1984 přešel highline.

My jsme tu kvůli ní. Sedám si na malý skalní odštěp[2], ze kterého lajna vede. Sedím na půl zadku, nohy mi klimbají dolů. Přivazuji si odsedku[3] a vycvakávám se z lana, po kterém jsem slanila. Už mi nic nestojí v cestě. Stačí se předklonit, chytit lajnu. Přenést váhu na ruce a šoupnout svůj zadek do vzduchu. Ale já to nechci udělat jen tak. Chci pocítit naléhavost téhle chvíle. Nejsem dost odvážná, abych šla bez jištění, ale chci se tak cítit. Chci uctít tohle místo svým strachem, snahou, potem… Koukám do temna pode mnou. Ano. Začínám se bát. Má kůže je citlivá a jako by trochu mravenčila. Každý pohyb nabývá na významu. Teď. Odšoupnu se ze skály a zvolna se zvednu. Krok. Vše se zpomaluje. Vnímání se zostřuje. Každá vteřina trvá pět. Nedovolím své hlavě přestat vnímat tu hloubku pod svými chodidly. Nechci jít automaticky. Chci ji prožít do posledního dechu i strachu. Chci být součástí tohohle příběhu.

Posledním krokem došlápnu na studenou skálu. Ticho. Toužím jen chvíli být. Jen cítit klid, co prostupuje mým tělem stejně jako vrstvami chladnoucího vzduchu.

Jak Scotta napadlo vylézt sem? Co to bylo za touhu, která ho přiměla zkoušet, co nikdo před ním? A vrátit se i přes všechny pády a šrámy. Nevím. Ale jeho čin bylo semínko. Klíčící v Yosemitech. Rostoucí skrz desetiletí. Zapouštějící kořínky do všech světových stran. Možná i ve mně je kus té touhy. Možná.

Zamilovaná a vytrvalá

Je rok 2010. Duben. Venku už začíná být teplo, ale mně je to jedno. Sedím u sebe v pokoji v malém městečku za Prahou. Je čtvrt na jedenáct večer a vypadá to, že tohle cvičení z konstrukcí budu rýsovat ještě tak dvě hodiny. Jsem ve třetím ročníku architektury na Fakultě stavební ČVUT v Praze. Pink! Zpráva. Odkaz na dvouminutové lezecké video. Hm, to mě nezabije. Na konci se rozbalí paleta dalších videí svádějících k prokrastinaci. Koukám na náhledy. Jéé, není to Kwjeták z bouldru[4]? Ten kluk, kterého jsem párkrát potkala na lezení a pak jsem ho na podzim v metru poprosila, jestli by mi neposlal podklady k počítačové grafice. On to opravdu udělal a od té doby jsem ho neviděla. Až teď. Pochodoval mi po lajně přes obrazovku. Ten večer jsem viděla všechna videa, kde se za poslední roky mihnul. Pak jsem přečetla všechny články, co napsal. Pokračovala jsem články, kde byla zmínka o něm, a skončila jsem brouzdáním po jeho slackshopu. Do rána jsem byla zamilovaná. Že chodí po lajnách a je v nich nejlepší v republice, to mě nebralo. Slackline jsem zkusila a nešla mi. Ale ten jeho hluboký hlas, smích a jiskřičky v očích mi zajely pod kůži. Šla jsem spát v půl čtvrté.

Druhý den jsem výkresy odevzdala a pak jsem ho náhodou zahlídla na chodbě. Áááááááá! To je on! Musím něco udělat! Co mám udělat? Rozdunělo se mi v hlavě a nemohla jsem polknout. Malý krok směrem k němu, čtyři kroky směrem od něj, otočka, dva kroky směrem k němu. Ne! Odcházím. Na konci chodby jsem vychladla. A už se prodírám zpět davem studentů. „Čau Kwjete! Víš, co jsem dělala včera v noci?“ V první větě a půl jsem se přiznala k tomu, že ho bezmezně obdivuji, a hned ho pozvala na svůj narozeninový mejdan. V životě by mě nenapadlo, že si nevšimne, jak jsem do něj zabouchlá. Na párty přišel se svým kámošem Dustym. Nechala jsem si ujet všechny vlaky domů a odejít všechny kamarády, u kterých bych mohla spát. Vydala jsem se napospas životu. Vyšlo to. Za chvíli už jsem ovíněná padala v cukající tramvaji na Kwjeta a ten mě se smíchem chytal. Doma pak pokynul na svou postel. „Tady můžeš spát.“ Chtěla jsem mu rovnou skočit do náruče. Ale on udělal krok ke mně. Natáhl ruku mým směrem. Myslela jsem, že se samým štěstím rozskočím. Pak otevřel skříň, co byla za mnou, a vytáhl spacák a karimatku. Než jsem se vzpamatovala, spal na zemi vedle postele. Usínala jsem bez Kwjeta. Na utěšení hladila mou kůži látka, co jindy hladívá jeho, a z polštáře mi voněly jeho sny.

Probudila mě chuť na zvracení. Bylo šest ráno. Kwjet spal jak zabitý. Za hodinu mi začínala přednáška. Tiše jsem se vykradla pryč.

1 Slaňování – spouštění se po fixním laně za pomoci sedáku, karabiny a slaňovacího zařízení (kýbl, osma, grigri atd.).

2 Odštěp – skalní výčnělek.

3 Odsedka – je pro slacklinery dva metry dlouhé jisticí lano, kterým jsou připevněni k lajně. Na lajně, po které jdou, je provlečen kovový kruh. V případě pádu je lajna s kruhem zachytí. Více v technické příloze na konci knihy.

4 Bouldr – nízká lezecká stěna s matracovým dopadištěm. Leze se bez lana, padá se rovnou do matrací.

To je on! Kvůli němu jsem začala chodit po lajnách. Ne že bych ho chtěla zaujmout svým umem. Spíš jsem si říkala, že jestli mě to nebude ani trochu bavit, nemá cenu ho balit.

Kwjeta jsem pořád někam tahala. Na oběd, na kávu o přestávce, na bouldr[5]. Šel se mnou kamkoli, ale byl úplně nad věcí. Já zatím tajně trénovala ty lajny. Šlo, teda spíš nešlo mi to pořád stejně, jako když jsem to před dvěma lety prvně zkusila. Jenže tak nějak patřily ke Kwjetovi a všechno, co k němu patřilo, jsem začínala mít ráda.

Po měsíci jsem měla pocit, že ten přetlak ve svém nitru už nevydržím. Prostě musím zjistit, co si o mně myslí. Pozvala jsem ho na sedmou do čajovny. Bála jsem se i těšila. Škola mi skončila ve čtyři a já si děsně přála, aby už bylo sedm. Čekání jsem si krátila výpočty průstupu vlhkosti obvodovou konstrukcí. Úkol, který by mi běžně zabral dvě hoďky, jsem měla za pětadvacet minut. Sakra! Vytáhla jsem druhý. Byl hotový, ještě než odbila pátá. Ve zbývajícím čase jsem dohnala všechny resty z celého semestru. A ve chvíli, kdy jsem nadšeně začala balit, mi napsal, že vůbec nestíhá, jestli to můžeme šoupnout na osmou. Zoufale jsem klesla do židle. Naťukala jsem: „Jasny, neni problem.“ Abych utišila drásající nervozitu, otevřela jsem skripta a prvně v životě jsem si začala číst, co budeme teprve brát.

Asi pět minut od čajovny mi přišla esemeska. Píchlo mě u srdce, ještě než jsem vytáhla mobil. On to určitě zrušil. „Promin, Anci, mam 15 minut skluz.“ Hahaaa, patnáct minut, co to je patnáct minut? Rozesmála jsem se a rozběhla ulicí. Běhala jsem radostně kolem bloku až do chvíle, než jsme se potkali.

Mé životní štěstí bylo, že Dusty mu ten den řekl: „Hele, já myslím, že tě ta Anča balí.“ „Myslíš, jo?“ podivil se Kwjet a v čajovně si mě pak zkoumavě prohlížel.

Fotka, kterou jsem si stáhla a otvírala ji, kdykoli se mi po něm zastesklo. Ve chvílích, kdy ještě netušila, že se mi po něm stýská.

Chci to zažít jako oni

Přes všechnu filosofii a vesmírné řády pronikající do našich konverzací jsem začala zjišťovat, kdo je Kwjet a co to vlastně dělá. Od mala hrál hokej. Ve třinácti si při zápase natrhnul slezinu. Nechtěl být za slabocha, a tak odehrál ještě dvě třetiny. Proto má přes celé břicho dlouhou jizvu. Lajny ho zaujaly v době, kdy v Čechách kolem roku 2007 začínaly. Tak dlouho o nich hledal informace, až se dostal na americké slacklinové fórum. Nový svět. Vše přínosné překládal a dával na tehdy jedinou českou slacklinovou stránku založenou Kolouchem.

Kolouch, otec dvou dospívajících dětí, odjel začátkem nového tisíciletí na slacklinový festival do Rakouska, aby se naučil techniku napínání a chození od Heinze Zaka, lezce, fotografa a slacklinera. Ale Kolouchovi to nestačilo, chtěl vybudovat komunitu. Proto založil stránku, začal organizovat festivaly a natáčet videa. Všechna jsem viděla onu dubnovou noc, kdy jsem se zamilovala.

Začátky slackliningu představovaly hlavně dlouhé lajny v parcích, takzvané longline, a lajny ve výškách mezi skálami, highline. Kolouch je silák. Při přechodu highline padá a chytá ji do svých svalnatých pracek. Výmyk nahoru. A znovu a znovu, dokud ji nepřejde od začátku do konce bez pádu. Kwjet rychle pochopil, že on na to musí jinak. Soustředil všechnu svou pozornost na přicházející pokus. Nesmí nechat strach ovládat svou mysl. Nesmí polevit. Půjde pořád dál, až dojde na konec. Strach přišel. Snažil se ho ochromit, zastavit, vyděsit, ale Kwjet se koncentroval jen na pohyb vpřed. Periferní vidění pomalu mizelo. Prostor kolem něj se roztékal do surreálných podob. Už stál na pevné skále, ale vnímání skutečnosti ještě nebylo reálné. Ten intenzivní zážitek má vytetovaný přes celá záda v podobě vzájemně se doplňujících kruhů. Protože kruh je pro něj dokonalým tvarem. Celistvým, klidným.

Začátkem léta mě Kwjet u stolu jedné pražské putyky seznámil s nejlepší světovou slacklinerkou Faith Dickey. Potkal ji v Německu na festivalu u jezera Bodensee. Američanka, která ve dvaceti přiletěla do Evropy s jednosměrnou letenkou a skoro nulou na kontě. Projezdila Evropu křížem krážem převážně sama stopem. Drobná svalnatá holka vysoká asi metr padesát. Je tak zdatná stopařka, že se tím způsobem i stěhuje. O pár let později zazvonila ve dvě ráno u Kwjeta na Žižkově s veškerým svým majetkem za statisíce, který zabalila do čtyř batohů. Její zavazadla vážila skoro dvakrát víc než ona. Jela ze severu Polska. Každé auto musela chytit přesně v místě, kde ji to předchozí vyložilo. Poslední řidič ji vyklopil uprostřed noci před vchodovými dveřmi v úzké jednosměrné ulici uprostřed Prahy.

Kwjet bere kůži jako nepopsané plátno, kam jehly mohou vepsat ty nejsilnější momenty. Teprve s prvním tetováním jsem pochopila, že mnohem důležitější než obrázek sám je myšlenka skrytá za ním a průběh samotného tetování.

V té hospodě, kde jsme se všichni potkali, si Faith a Kwjet povídali o zážitcích z highline. Já celý večer mlčela, highline jsem viděla zatím jen na obrázku. Mluvili o tom, jak se tělo brání jít do takového prostoru. Jak je těžké se odhodlat a vstát. A když už člověk sebere všechnu odvahu a udělá to, tak nevyhrál, teprve stojí na začátku. Jak se tak strašně soustředí, až mu zmizí periferní vidění. Jak s ním cloumá strach, svazuje ho a on musí roztrhat ty provazy přízemních pochybností a vymanit se do svobody, kterou si pak v sobě nese i do běžných dní. Toužila jsem poznat svůj strach i svou kuráž.

Mirka Jirková, jedna z prvních českých lajnerek. Asi by to sama o sobě neřekla, ale podle mě je šamanka.

Už jsem přešla deset metrů nízko nad zemí a cítila jsem se na slacklinovém festivalu mnohem patřičněji. Možná i proto, že byl druhý během jednoho měsíce a už mě nedoprovázelo tiché šuškání: „Kwjetákova holka. Kwjetákova holka“. Nechci být jen Kwjetova holka! Ale to šeptání mě i těšilo. Večer u ohně jsem rozpoznávala jednotlivé lajnery. Kwjet mi o nich vyprávěl. Kolouch, Mirka, krásná štíhlá lajnerka a horolezkyně. Mladý vysoký Peeto a Voříšek se svým tichým úsměvem.

Peeto jako jeden z mála přešel krátkou slackline hned napoprvé, ač si nebyl jist, jak to udělal. Gymnastika mu dala dobrý základ a díky své systematičnosti se rychle zlepšoval. Už dva týdny po prvním kroku na slackline toužil vyzkoušet lajnu ve výšce, ale ještě se neuměl zvednout ze sedu do stoje. Bez toho to nejde. První dva metry hrozí, že by se člověk při pádu trefil do skály. Proto se highlineři nejdřív odšoupnou po zadku do bezpečné vzdálenosti a pak se zvednou. Mirka, která si ještě dobře pamatovala své highline začátky, za ním tehdy přišla. „Peeto, jestli chceš, můžu ti s tím začátkem pomoct. Cvaknu[6] se tam nahoře do kotvení,[7] a jak jsem dlouhá, tak se táákhle natáhnu a podám ti ruku. Uděláš pár kroků a pak můžeš klidně hodit odsedku.“ Jó, odsedku, říkal si Peeto. A mírně ho mrazilo. Přesto oba vylezli na věž a Peeto vstoupil na lajnu. Pustil se Mirčiny ruky. Udělal dva malinké krůčky vpřed. „M-Mirko,“ řekl tiše, aniž by se otočil, „jsi tam ještě?“ Byla. Dva krůčky zpět a pevně sevřel její štíhlou dlaň.

Mirka působí velmi klidně, ale má v sobě i vášeň a neústupnost. S bojovnou Mirkou se setkávají hory, na které leze. S klidnou Miri se potkávají lidé. Třeba Voříšek. Vysoký snědý kluk, který moc nemluví. Kdysi dostopoval na highline sraz, o kterém se dočetl na Kolouchových stránkách. Najednou se vyloupnul z lesa. Nikdo ho neznal. Chtěl jít na lajnu. Co od něj asi čekat? Běželo všem hlavou. Kdekdo radil co a jak, jen Mirka se na něj klidně dívala z protější strany. Byl nervózní. Těžce polknul. Zvednul se. Byl prvně na highline, bylo jasné, že hned spadne, ale on udělal krok! Rozechvěle se pohyboval. Dokonce šel. „Mysli jen na ten krok, co právě děláš,“ řekla Mirka tiše. „Nic jiného tě nezajímá.“ Koukal na konec lajny a periferně viděl Mirku. Potichu na něj mluvila, dokud nedošlápl na skálu. Byl poprvé na highline? Jak to, že ji přešel? Voříšek chodil po lajně už dva roky, ale jen doma na zahradě. Napnul si ji tam jeho táta, lezec. Nejdřív si říkal, co ten táta blbne, ale než přijel na první highline, uměl přejít dvacet pět metrů po slepu. Představoval si často, že jde nad propastí, ale tehdy to bylo prvně, doopravdy.

Na tyhle všechny jsem koukala přes oranžové plamínky. Ještě jsem je neznala a netušila jsem, co všechno s Peetem a Voříškem zažiju. Zato jsem moc dobře věděla, že tento víkend chci zkusit highline.

Celou sobotu jsem trénovala chongo[8], jeden ze způsobů, jak si na lajně stoupnout ze sedu. V noci jsem snila o tom, že budu highlinerkou. Budu jezdit na výpravy a vracet se se šrámy na těle, odvážná a s bohatstvím v srdci. Co hodinu jsem se budila. Pořád byla tma. V půl šesté jsem už nemohla vydržet ve spacáku. V ranním oparu jsem ještě nacvičovala chongo a v pauzách jsem hypnotizovala hodiny, aby už všichni vstali a šlo se nahoru. Kolem sedmé se začala rojit první ptáčata. V půl deváté byl kemp na nohou. A já si začala přát, aby snídaně trvala věčnost, aby se nikdy nahoru nešlo. V devět jsem byla pod skalou. Čas utíkal. S každým, který vlezl na lajnu, jsem to prožívala. Cítila jsem strach, poléval mě studený pot a radovala jsem se, když ji někdo přešel. Kolem poledne jsem vylezla na vršek té osmimetrové věžičky, odkud vedla lajna. Pouštěla jsem před sebe všechny nově příchozí, až mi šéfik Smolda řekl: „Pak jdeš ty!“ Neopovažovala jsem se mu odporovat a začala se mi trochu točit hlava. Uvázat uzel, sednout si obkročmo na lajnu. Vyšoupnout se do prostoru. Svaly mám napnuté. Křečovitě svírám lajnu. Přesto se nekompromisně posouvám od skály pryč. Připravím se na chongo. I kdybych teď spadla, nic se mi nestane, jen se proletím vzduchem. Uklidňuji se. Všechnu pozornost soustředím na kus zeleného koberce na druhé straně. Zvednu nohu, položím ji před ruku. Rukou se pouštím lajny a mávnu s ní, abych chytla balanc. A pak se zdvihám. Strašně vysoko. Jsem obrovská v obrovském prostoru. Krok. Výbuch radosti. Pád.

Vyšplhám zpět na lajnu, doručkuji ke skále a celé to zopakuji. Zbytek dne, týdne i měsíce nemohu přestat myslet na ten jeden krok. Jak je možné, že se člověk může takhle udržet ve vzduchu? Celé to ohromné těžké lidské tělo je podepřeno jen chvějící se tenkou lajnou. A jak je možné, že to umí i to mé?

Přesně toto následovalo po mém prvním kroku.

Nebát se a dýchat

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Přední tiráž

1. kapitola: KROK