FELICITY CLOAKE

Ještě jeden croissant na cestu

Pro můj peloton požíračů párků a násosek patoků –

se kterými byla sklenice pokaždé z poloviny plná.

Originally published in the English language by HarperCollins

Publishers Ltd. under the title

One More Croissant for the Road © Felicity Cloake 2019

Illustrations © Sara Mulvanny 2019

Translation © Ivana Dresia, 2020

Translated under licence from HarperCollins Publishers Ltd.

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2020

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-255-6 (ePub)

ISBN 978-80-7593-256-3 (mobi)

PROLOG

Zelený bicykl v pozdním ranním slunci opilecky kličkuje po cestě plné výmolů do kopce, ozubená kola bolestně skřípají jako mlýnek na pepř, který mele naprázdno. Jezdkyně se přikrčí, její tvář se stáhne do bolestného šklebu, a žena následně zpomalí až do gravitačního plazení, když se odněkud zblízka ozve skučení motoru, jež přehluší její nepravidelný dech.

Za ní se objeví otlučená dodávka, z okénka u řidiče visí obvyklá cigareta. Roztřeseně se narovná v sedle, špinavé nohy začnou šlapat nečekanou rychlostí. Když dodávka projíždí kolem, ledabyle sáhne po láhvi s vodou a široce se usmívá, jako někdo, kdo se nepřirozeně baví. „Vůbec se nepotím,“ pronese s námahou za vzdalující se výfukovou trubkou. „Pas de problème, monsieur.“

Dodávka zmizí za další ostrou zatáčkou. Naše hrdinka okamžitě sesedne, těžce naložené kolo se svalí do ostružiníkového keře a zanechá na její pohmožděné holeni skvrnu maziva od řetězu. Nevrle odežene žíznivého ováda, sáhne do tašky a vytáhne půlku croissantu. Odhodí malého slimáka a poté se zakousne do vyschlého pečiva, zatímco šilhá do mapy na telefonu. Do oběda už jen 40 kilometrů.

V dálce se ozývá rachot hromu.

* * *

Ne že by mě nikdo nevaroval. U vydavatele časopisu, pro který jsem kdysi dělala, jsem sama byla svědkem nebezpečí, že se koníček může změnit v práci. Pravidelně nabízel bonus každému, kdo by byl ochoten vzdát se volného víkendu, aby pomohl s focením pro některé klíčové tituly. Nikdo to nikdy neudělal dvakrát.

Když se nový IT manažer v pondělí ráno unaveně pokoušel rozjet můj nefunkční počítač, zeptala jsem se ho, jak dopadl jeho páteční večírek s „Velkými kozami“, na který se tolik těšil. Zavrtěl hlavou. „Věř mi, Felicity,“ pronesl slabým, smutným hlasem, „není to pravda, že dobrého nikdy nemůže být až příliš.“

Chudák Hamid. Po téměř deseti letech pořád ještě vidím zklamání v jeho očích – jenže ti, co se nepoučí z historie, jsou odsouzeni ji opakovat, a jakkoliv jsem se snažila, nebyla jsem schopná setřást nutkání prokousat se Francií. (Upřímně, vlastně jsem se ani moc nesnažila.)

Absurdní představa, že se vše odehraje na jízdním kole, přišla až později, v létě roku 2017, kdy jsem jela od Lamanšského průlivu do Středomoří s kamarádkou, která nedávno dala výpověď v Londýně, aby se mohla přestěhovat do Provence. Aby z dramatického rozhodnutí vytřískala maximum, Caroline se rozhodla, že do místa svého nového bydliště dojede na kole. Přidala jsem se k jejímu vrtochu a již brzy, někde poblíž La Rochelle, si uvědomila, že ještě nikdy v životě jsem se tak dobře nepobavila.

Francie, jak jsem zjistila, je místo vhodné pro cyklistiku, a díky bohu i pro dobré jídlo – země dostatečně velká na to, aby dala každé cestě výpravný potenciál, ale stejně tak i s dobrou pekárnou na každém rohu. Projížděly jsme stinnými lesy a sluncem vyprahlými vinicemi, z pláže jsme se mohly přesunout rovnou do hor, z Atlantiku do Středozemního moře, poldry se nacházely hned vedle Pyrenejí, vychutnávala jsem si tu rozmanitost pokaždé, když jsme zastavily na oběd.

Tři týdny mimo dosah počítače vám poskytnou spoustu času na rozmyšlenou, a zatímco náš malý peloton šlapal na jih, v mé hlavě se začala rýsovat kniha, Grand Tour francouzskou gastronomií. Ochutnávala jsem pokrmy v regionech jejich vzniku, sbírala tipy, nasávala moudrost místních lidí. Myšlenka se mě držela po celých dalších 697 kilometrů a s každým dalším džbánkem místního vína, které jsme vypily, se mi zdála méně absurdní.

Když jsem se vrátila domů, všem jsem oznámila, že se chystám na Tour de France.

* * *

Nejsem žádný Geraint Thomas, ale odjakživa jsem ráda jezdila na kole, projížděla jsem městem na krásném robustním kousku značky Pashley, často i se psem v objemném proutěném koši. K vlastnímu překvapení jsem se v posledních letech zamilovala do cyklistiky kvůli ní samotné, nejen kvůli množství jídla, které při ní můžete sníst pod záminkou, že doplňujete palivo.

Všechno to začalo, když jsem se v roce 2014 připojila ke skupině přátel, kteří se chystali podniknout cestu z Calais do Bruselu. Právě jsem dostala kopačky a měla jsem pocit, že je načase pustit se do něčeho bláznivého. Do té doby, s výjimkou podivného vzplanutí vášně, když jsem sjížděla kopec po sklenici vína, jsem si nikdy neuvědomila, že jízda na kole může být tak zábavná. Ano, je to efektivní způsob dopravy. A také levný! Ale zábavný? V Londýně, městě plném šílených řidičů a bezohledných taxikářů, kde se každý druhý chodec věnuje videohovoru se svou mámou v Melbourne, místo aby dával pozor na cestu. A to nemluvím o sdílených kolech pojmenovaných podle starosty Johnsona Boris Bikers, která jsou nejhorší ze všeho. Nikdy!

Tahle výprava však měla být úplně jiná. Nikdo mi neřekl o tichém uspokojení, které se vás zmocní, když šlapete do kopce, kličkujete v sedle jako Lance Armstrong a víte, že to nezvládnete dál než za další vrcholek, ani o vzrušení z jízdy na rychlém kole po volné silnici s větrem v zádech. Nikdo se nezmínil, jaké to je, když často míváte pocit, že se kolo stalo vaší součástí, prodloužením vašich končetin, a občas, když vám už počtvrté spadne řetěz, si připadáte jako v nekonečné předsmrtné smyčce. A hlavně mi nikdo neřekl o euforické sounáležitosti pelotonu, i když máte jen jeden jediný společný cíl: dostat se co možná nejdřív na oběd.

Od doopravdy příšerných opečených párků se slaninou a vajíčky, které jsme dostali na trajektu, kde jsme si mezi hordou řidičů připadali jako odvážní dobrodruzi, až po nezapomenutelné krémové koláče, které jsme spořádali na schodech pekárny hned po našem prvním mírném kopečku (kdo by to byl tušil, že ve Flandrách mají kopce?), vše od začátku až do konce bylo potěšením, a nejen díky všudypřítomné dostupnosti horkých křupavých bramborových hranolků.

Jízda na jednostopém vozidle poskytovala i další radosti. Třeba blízké osobní setkání s velkookými kravami nebo zastávku na sledování horkovzdušných balonů, které se vznášely na rozlehlé belgické obloze. Odbočku za roh, abychom našli ukrytý válečný hřbitov, s nekonečnými řadami úhledných bílých náhrobků, což nás na příštích několik kilometrů umlčelo. Druhý den ráno, když jsme se vydali na tržiště, byli jsme vděční, že život v Ypry neskončil v roce 1918. Popíjeli jsme cider, pochutnávali si na jablečném koláči v ovocném sadu poblíž Brugg a spřátelili se s obrovským bernským salašnickým psem, jehož majitel nás mezitím poučoval o hloupém britském přístupu k Evropě (ano, dokonce i v roce 2014 to stále ještě bylo nosné téma). Závodili jsme na rovných, pískem vysypaných stezkách Ardenského lesa a za soumraku putovali Gentem zahaleným v mlze. Pózovali jsme před kostelem v Asse a drze ukazovali na naše vypolstrované zadky, zatímco párek domorodců pobaveně zmáčknul spoušť. Usínala jsem v Eurostaru s láhvičkou vína a podivným smutkem, že to všechno končí – a zničehonic ze mě byla cyklistka.

Jako všichni nováčci jsem začala nákupem spousty vybavení – debilních cvakajících bot, ve kterých jsem chodila jako kachna, a zbytečných cyklistických legín zcela nevhodných na cesty kolem místních hospod nebo výlety do Brightonu, kde jsem udělala tu chybu, že jsem si dala smaženou rybu s hranolky těsně předtím, než jsem začala šlapat na Ditchling Beacon. Ujela jsem pár stomílových maratonů, během kterých jsem se cpala crêpes a pila cider z čajových konvic v Bretani – a pak, v létě roku 2017, přišel čas na tu největší a nejžravější cestu dolů ke Středozemnímu moři. Došlo mi, že můj osud spočívá ve šlapání přes celou Francii – a v jídle.

* * *

Samozřejmě že je jízda na kole sama o sobě potěšením – máloco bývá tak vzrušující jako řítit se svobodně z kopce dolů, když vám vítr zalehne uši, slzy vám tečou z očí a pusa se sama otevře v tichém výkřiku čiré radosti – ale pro mě osobně je spousta štěstí i v pivě a koláči, které si dám potom, nemluvě o svačinkách během cesty. Trvám na tom, že když jedete přes hodinu a půl, vaše výprava vyžaduje záložní proviant; co jiného byste si dali do všech těch kapes, když ne čokoládu a čutoru? Vždycky se najde někdo, kdo u sebe bude mít to správné nářadí, ale ne každý si uvědomuje posilovací schopnosti oříškové tyčinky Cadbury.

Cyklistika byla odjakživa svérázně požitkářskou záležitostí. V počátcích Tour de France jeden bohatý závodník poručil svému komorníkovi rozložit u silnice velkolepý piknik. Henri Cornet, vítěz druhého závodu v roce 1904, evidentně dojel jako první díky denním přídělům, které sestávaly z ohromujících jedenácti litrů horké čokolády, čtyř litrů čaje a kila a půl mléčné rýže. Bernard Hinault, který koncem sedmdesátých let a v osmdesátých letech zvítězil dohromady pětkrát, do sebe při posledním stoupání obracel šampaňské, zatímco stejně úžasný Eddy Merckx se cpal sladkostmi, o nichž tvrdil: „Zákusky mně neublíží, to ty kopce!“ (Díky tomuto výroku jsem později pojmenovala svoje nové kolo právě po něm.)

Dokonce ještě v devadesátých letech vzpomíná holandský profi závodník Tristan Hoffman na kolegu jezdce, který začínal den snídaní šampionů, dvěma tyčinkami Mars a litrem coly. Nyní se samozřejmě výživa bere mnohem seriózněji, což je důvod, proč už neuslyšíte tak brilantní příběhy jako třeba ten o Abdel-Kader Zaafovi, který se údajně tak moc opil vínem nabízeným štědrými diváky na Tour de France v parném létě roku 1951, že ho nakonec našli v bezvědomí pod stromem.

Moderní profesionální týmy cestují s vlastním manažerem, jehož úkolem je zajistit pravidelný přísun nápojů a vysoce proteinového a dobře stravitelného jídla s nízkým obsahem soli: jak decentně vyjádřil Sean Fowler z Cannondale-Drapac ve svém rozhovoru z roku 2017, během závodu nemůže být nic horšího než „střevní stres“. To znamená spíše rýži než lepivé těstoviny, hodně ryb a bílého masa, a rozhodně žádné slané ingredience, které by mohly vést k zadržování vody. Pochopitelně, nikdo se přes Alpy nechce tahat ani s půl kilem navíc.

Jezdci na trase dostávají energetické gely a tyčinky, rýžové chlebíčky, šumivé nápoje („pro trochu radosti“) a fádní šunkové sendviče, pokud mají štěstí. Na zvlášť drsných etapách však soupeři bojují o čas a sotva mají chuť zhltnout všechny potřebné kalorie. „Musíte se přinutit,“ tvrdí profesionální cyklista Joe Dombrowski. Osobně si vůbec neumím představit, spálit za den 7000 kcal, a přitom ani nezastavit na tabulku čokolády Milka. Upřímně, z tolika promarněných příležitostí dát si trochu cukru se mi chce skoro brečet.

Z toho důvodu se nikdy nedívám na Tour de France v televizi, aniž bych si předem připravila velké balení téhle sladké dobroty; ačkoliv nejsem žádný velký sportovní fanoušek, má to pro mě jakousi nostalgickou přitažlivost. Občas vzrušené, ale obecně spíše uspávající hlášky komentátorů mi připomínají prázdniny v dětství, které jsme trávili v kempech, kde se rádio na baru snažilo překřičet kravál, který dělala skupinka hrající stolní fotbal. Ta nekonečná líná odpoledne, kdy jsem pojídala nanuky a čekala, až se na mě dostane řada, abych si mohla zahrát ping-pong, ve mně zanechala celoživotní slabost pro muže v lycře a nejslavnější cyklistický závod na světě.

* * *

Neodmyslitelnou součástí Tour de France je pochopitelně úchvatná scenérie: nikdo, kdo v dětství trávil každé léto někde ve Francii, nemůže být zcela imunní vůči lákadlům úhledných normandských vesniček ani vůči nekonečným rovným silnicím lemovaným topoly a s obřími billboardy lákajícími na hypermarchés ,à gauche au feu’. Za jezdci sviští Francie a moje srdce po ní touží – po krajině i lidech, po limonádě Orangina a špatné popové hudbě, a především po úžasném, dokonalém jídle.

* * *

Můj výlet nebude tak uspěchaný jako skutečný závod, který nepřeje dobrému trávení, a pokud si ho mám pořádně vychutnat, zažívání bude na mé cestě hrát důležitou roli. Když si sednu a pokusím se udělat seznam svých 21 oblíbených francouzských jídel (aby odpovídal počtu etap v reálném závodu), nejenže je obtížné je zredukovat, ale ty, které se chystám škrtnout, pocházejí téměř ze všech koutů země, s výjimkou severu, který mě během poslední návštěvy svou gastronomií nijak zvlášť neuchvátil.

Zatímco většina mých nejoblíbenějších britských jídel je těžko stravitelná, s výjimkou salátu, paleta francouzských pokrmů je příjemně pestrá: (téměř) všechna jídla chutnají ve Francii lépe. Dokonce nás porazili i v přípravě našich oblíbených brambor – nade vše miluji naše pečené brambory, ale myslím, že se všichni shodneme, že alpské tartiflette vystřelí chuťové pohárky do úplně jiných sfér. (Většinou přidáním více sýru.)

Se psem jsme si udělali výlet do knihkupectví Stanfords v Covent Garden, kde měli všechny možné i nemožné mapy pod sluncem, a pořídili jsme obrovský atlas silnic, ve kterém byla vyznačená každá vesnička i stezka, na kterou bych se mohla zatoulat, stejně jako mapu národních cyklistických tras, která, jak později zjistím, mi bude úplně k ničemu. Doma si celá šťastná rozložím plánek na podlaze a snažím se zastavit Wilfa, aby nešlapal zablácenými tlapkami přes Biskajský záliv. Poprvé si uvědomuji, jak je Francie obrovská.

Zhluboka se nadechnu a otevřu atlas. Vyhnu se Calais s jeho hranolky na koňském tuku, bude rozumné začít mušlemi v Normandii, pak se stočit kolem pobřeží do Bretaně, kde mají tak dobré crêpes a máslo, a ještě lepší crêpes s máslem. Od větrných atlantských břehů se vydám směrem na jih, napřed do údolí Loiry, domova tarte tatin, stejně jako všech těch překrásných zámků, ke kterým každý jezdí, pak dolů do Limousin, kde se pomazlím se slavnými kravičkami, než odfrčím před Bordeaux směrem ke španělským hranicím a Bayonne, francouzskému hlavnímu městu čokolády.

Na jihu se vyhnu zasněženým Pyrenejím a moje cesta odbočí na východ, kde v Languedocu ochutnám poule au pot a místní cassoulet, než dorazím na Côte d’Azur, proslavené svojí rezavě červenou rybí polévkou a lahodně omaštěným ratatouille. Lákalo by mě zamířit do Provence, do toho bylinkami provoněného nebe na zemi, kde jsem strávila už několik překrásných dovolených u skleničky růžového, obávám se však, že v polovině června už bych se odtamtud nedokázala odtrhnout, a já nesmím ignorovat volání sirény tartiflette ze svého druhého oblíbeného místa ve Francii, Horního Savojska. Kéž bych mohla říct, že mě tam táhne vzrušení z náročné horské turistiky, ale ne, přitahuje mě sýr.

Mapa naznačuje, že odtud už to mám docela blízko (tj. jeden den vlakem, v důsledku výše zmíněné velikosti země) do Lyonu, který je často považován za hlavní kulinářské město Francie. Jen jsem projížděla kolem, ale dočetla jsem se, že se tam specializují na celou řadu nezvyklých částí zvířat, a kdo by to byl řekl, na jeden z nejlepších francouzských salátů, lyonnaise, hořké listy polníčku se slanou tučnou slaninou a lahodným ztraceným vejcem.

Další logickou zastávkou na cestě na sever je Burgundsko, kvůli všem těm dobrotám vařeným na skvělém víně, pochopitelně především kvůli hovězímu, lehce pikantnímu a rozplývajícímu se na jazyku, a pak, když se dívám na cestu poblíž hranic se Španělskem, Itálií a Švýcarskem, by mi přišlo jako zanedbání povinnosti, kdybych se také nemrkla na Němce ve Štrasburku.

Je to dost dlouhá cesta kvůli kvašenému zelí a karbanátkům, ale já mám spoustu času na kvašené věci a klobásy, obzvlášť, když je budu moct spláchnout dobrým studeným pivem. Současně si s uspokojením poznamenám, že odtud bude ideální vyrazit do Lotrinska na třaslavý quiche lorraine a taky na malé načechrané madlenky, které zaujímají tak významné místo v národní psychice, než vítězně vstoupím do Paříže přes Champagne, kde vynalezli (nebo to bylo jinde?) francouzskou cibulovou polévku (ach bože, kdo nemiluje velkolepou francouzskou cibulačku, se záplavou rozteklého sýra?), ale naštěstí tam také mají velké zásoby šumivého vína.

Paříž je samozřejmě stejně jako každé jiné kosmopolitní hlavní město místem, kde dostanete úplně všechno, ale moje ambice jsou mnohem skromnější. Doufám totiž, že ve městě světla zažiju nirvánu v podobě dokonalého croissantu. Do té doby jich jistě sním tolik, že budu schopná zodpovědně posoudit, který je dobrý a který ne – hodlám si dát každý den alespoň jeden.

PAUSE-CAFÉ – Systém hodnocení pomocí croissantu

Dávejte pozor, protože se s ním setkáte opakovaně. Croissanty jsem začala hodnotit na cestě z pobřeží na pobřeží v roce 2017 především proto, že je najdete po celé Francii, že mě baví o jídle přemýšlet, a hlavně ho mám ráda. Dokonalý croissant je samozřejmě otázkou chuti – profesionální pekaři prokládají pláty těsta vrstvami změklého másla a pak se je snaží společně vyválet. Tomuto procesu se říká laminování: na internetu jsem našla informaci, že průměrný croissant by měl mít 649 vrstev. Mě osobně vzhled moc nezajímá – v Londýně jsem snědla spoustu neuspokojivého pečiva, které mělo dokonalý tvar, ale jen málo chuti. Co podle mě dělá croissant dobrým:

1. chuť másla (nechci croissanty s margarínem),

2. vyrovnaný poměr karamelizované sladkosti a lahodné chuti pečiva,

3. křupavost,

4. uvnitř bývá mírně vlhký – měkoučký, ale ne nedopečený.

V následujícím textu jsou všechna hodnocení na stupnici do 10: 1–4 znamená mizerný croissant, který ani nestojí za dojezení (jeden croissant má asi 260 kcal); 5–7 je průměrný až slušný, kdy není nač si stěžovat, a 8+ je dobrý croissant, který si můžete dát kdykoli znova.

* * *

Naplánovala jsem si úhlednou smyčku kolem celé země, ale pohled do mapy odhalil, že vzdálenosti jsou děsivě ohromné – vypadá to, že by mi mohlo trvat přinejmenším tři dny, než přejedu jen Bretaň.

Bohužel musím každý den chodit do práce, pracuji jako redaktorka, a navíc splácím hypotéku, a to ani nemluvě o teriérovi s obrovským apetitem; nemůžu si dovolit tam jet na dovolenou jako turistka – bude se ze mě muset stát Turistka. Stejně jako ti hoši v lycře budu i já potřebovat speciální podporu. Až donedávna jsem předpokládala, že Tour de France se skutečně jede kolem celé Francie, ale není tomu tak; týmové vozy závodníky odvezou na další startovní čáru. Já občas popojedu vlakem.

Aby toho nebylo dost, toho léta se měly konat železniční stávky: dva dny ze sedmi budou probíhat kolektivní protesty kvůli spornému návrhu prezidenta Macrona otevřít dopravní síť volné hospodářské soutěži. Naštěstí byla data vždy oznámena dopředu. Na druhou stranu, kterých konkrétních služeb se to bude týkat, se rozhodovalo až noc předem, což z celé záležitosti dělalo tak trochu ruskou ruletu.

PAUSE-CAFÉ – Cykloturistika: Průvodce podvodníka

Co se týče reakce mých přátel a rodiny, každému, kdo od dětství nikdy nejel na kole, se můj plán zdál poněkud znepokojující. Jak se ve skutečnosti pokaždé snažím vysvětlovat, je cyklistika mnohem snazší než běh, zvlášť když jsou vaše nohy doopravdy připevněné ke kolu. Když se jednou rozjedete, hybnost udrží vaše končetiny šlapat s překvapivě malou námahou z vaší strany a na dobré silnici se shovívavým stoupáním můžete ujet slušnou vzdálenost i bez velkých zkušeností: ne nadarmo se říká, že 100 mil na kole je ekvivalent běžeckého maratonu. Jelikož mám za sebou obojí (trocha naparování), mohu potvrdit, že maraton je mnohem méně příjemný.

Cyklisté obvykle měří vzdálenosti v kilometrech, nikoli mílích, podobně jako mají sklon pít espresso místo čaje, a svým směšným čepicím říkají kšiltovky. Je to pravidlo číslo 24 podle příručky Velominati (Velominati je vtipný on-line kult uctívačů cyklistického boha) a jedno z mála, které respektuji, hlavně proto, že 50 kilometrů zní mnohem působivěji než 31 mil (i když určitě mají pravdu i v tom, že všechny šortky by měly být černé – mokrá, špinavá bílá lycra je v podstatě průhledná; dost k tomuto tématu).

Zjistila jsem, že pokud chci cestovat celý den, je rozumné ujet něco mezi 70 a 150 kilometry, v závislosti na terénu, počasí a motivaci, s průměrnou rychlostí asi 15 km/h. Ne každý však vydrží udržet se v sedle šest a více hodin svižným tempem, takže 50–70 km mi přijde jako dobře zvládnutelná vzdálenost, pokud si to chcete užít, a nejen prosvištět mnoha regiony.

Moje doporučení všem, kteří by podobnou cestu zvažovali a nemají zatím velké zkušenosti: ujistěte se, že vaše kolo je jak lehké, tak pevné. Silniční bicykly nikdy nebudou tak lehoučké a odpružené jako závodní, ale na stojan si můžete připevnit spoustu věcí, a pokud většinu cesty pojedete po asfaltu, je to ta nejlepší volba.

Další věci, které budete potřebovat, kromě všech těch běžností, které si s sebou obvykle berete na dovolenou a o nichž víte, že je musíte mít celý den u sebe: ...

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Přední tiráž

PROLOG