František Uher

UPROSTŘED SNĚŽENÍ

Ukážka z elektronickej knihy

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© František Uher, 2012

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2013

ISBN 978-80-243-5521-4

Seděl opřený o silný kmen buku.

Sněžilo.

Sněžilo celý den a celou noc, a ještě celý další den. Hustě, bez ustání, tichounce.

Nezvedl se sebemenší závan větru. Všechno bylo až pohádkově bílé, chladné a mrazivé.

Pouze zdánlivě idylické, jako byl jenom zdánlivě idylický celý okolní zvlněný prostor.

Jako všude jinde v něm totiž žili lidé a to je vždycky podstatný důvod ke znepokojení.

Sněžilo. A proč ne, byla zima, leden, pondělí, devatenáctého. Blížící se soumrak smazával z tváře krajiny charakteristické rysy, zplošťoval ji, zaobloval.

Sněžilo stále hustěji, jako kdyby se někde nahoře protrhla obrovská peřina a rozdovádění andílci v ní přičinlivě mávali křidélky, aby se toho studeného nadělení co nejrychleji zbavili.

Nedokouřená cigareta v koutku mužových úst působila nepatřičně, ale koho to zajímalo? Hodinky, které měl na zápěstí, ukazovaly za minutu šestnáct. Nebo za minutu čtyři. Těžko posoudit, neustále pokračovaly v zavedeném koloběhu.

Nehýbal se ovšem už.

Stále seděl opřený o buk a stále byl mrtvý.

„Je radost poslouchat člověka, který ví, o čem mluví,“ pronesl knihovník Benedikt, jediný intelektuál v té nahodilé, a přece pospolité hospodské sešlosti. Převážně sedávali u stejného stolu. „Většinou však mluví ti, kteří nevědí nic.“

„To máte jako v televizi,“ podotkl dobromyslný Zeman zvaný Achilles, ochotný souhlasit se vším a s každým, komu plně nerozuměl. Ne vždy rozuměl třeba hajnému Fáberovi, který střídal nálady, jednou morous, podruhé nezavřel ústa. Snad proto, že bydlel v hájovně sám a příliš si nepohovořil ani s lesními dělníky, kteří ho neměli rádi. Měřil sice všem stejným metrem, ale nikomu neslevil ani milimetr. Stejně tak postrádal přízeň mrákovských i obyvatel okolních vesnic, kteří pokládali nepříliš potají odvezený valník dřeva za jakési vydržené právo, ačkoli ho mohli odkoupit za babku, jinak by v lese stejně přišlo vniveč. Nikdy však nevěděli, kdy Fábera vyleze z houštiny nebo stane uprostřed cesty se zdviženou rukou. Také se držel svého přísného metru. Poprvé nenechavce nejprve nenápadně vyfotografoval, napomenul ho, domluvil mu. Podruhé jej zase nenápadně vyfotografoval a oznámil jméno zloděje na policii. Nosil v kapse polaroid z první generace, již bezmála relikvii.

Hajného Fáberu zkrátka lidé neměli rádi.

Neoblíbil si ho ani nadporučík Fojt, který měl na povel mrákovskou policejní služebnu. Nedávno ji vybavili moderním, do modra laděným vstupním prostorem, jakousi recepcí, kterou jim mohl závidět i místní hotel Slavia, nepočetný vozový park však nedoznal změny a posledním výkřikem techniky nebyla ani spojovací technika, kterou policisté disponovali. Když hodně nasněžilo, stalo se nejedno odlehlé zákoutí lesních komplexů nepřístupnou divočinou. Malý Klondike, malá tajga. Některé silničky byly označeny upozorněním, že v zimě nejsou udržované. Jako kdyby se o ně někdo staral v létě! Samá jáma, výmol, hrb. Ještě tak s traktorem, prosím, to snad…

Policii by se hodil sněžný skútr, někdy by přišel vhod i vrtulník.

Nadporučík Fojt byl místní rodák a policejní matador. Nebo možná spíš naopak. Policejní matador a místní rodák. Proto ledacos řešil svérázně a poněkud neortodoxně. S uplatňováním svých metod v širším měřítku by zcela určitě narazil. Přes všechny neradostné zkušenosti totiž stále věřil v sílu slova víc než v paralyzéry, slzný plyn a obušky. A neměli to v Mrákově vždycky snadné, v létě se počet obyvatel zvětšil dvojnásobně, kolem přehrady vyrostly rozlehlé chatové kolonie a v kempech i mimo ně pobývala všelijaká individua. Stahovali se i kapsáři, zlodějíčci, sexuální devianti a deviantky, v množství lidí se pokoušeli ztratit celostátně hledaní a pohřešovaní, shlukování lidí lákalo všelijaké stěhovavé ptáky. Nadporučík Fojt znal snad všechny starousedlíky v městečku a okolních obcích, oni zase znali jeho, protože pamatoval jejich předky a někdy i potomky. Také věděl, že bez spolupráce s informátory se policie někdy neobejde, ale v oblibě je neměl, to tedy určitě ne. Proto zaujímal poněkud rezervovaný přístup i k hajnému Fáberovi, který se do uvolněné hájovny dva kilometry nad Mrákovem nastěhoval před pěti roky. Fáberův předchůdce, budiž jeho rozprášený popel přírodě k užitku, dokonce občas pomohl nějaký ten delší, těžší kus naložit, zejména na hraběcím, měl pochopení, neustálou žízeň a v nelibosti majitele, jehož lesy hraničily se státními. Otec, děd i praděd byli také hajní, trousili vzpomínky na zapeklité doby, kdy se v Čechách roztahovali nacisté a hraběcí předkové je hostili a nechávali jim k odstřelu nejlepší kusy. A občas se povídalo, že té servilní přízně bylo víc. Těžko posoudit, zda legendy nepřevažovaly nad skutečností, zášť nad objektivitou.

Vzato podle pravdy, hajný Fábera se netěšil oblibě policistů především proto, že jim přidělával práci. Policii i místnímu obecnímu úřadu, kterému v přestupkovém řízení přibývalo Fáberovou zásluhou čísel jednacích, navíc se jednalo o známé, sousedy, nebo dokonce příbuzné, to je potom zpropadeně nepříjemné projednávání.

Nadporučík Fojt ovšem neměl v oblibě ani zloděje, ačkoli nějaký ten valník palivového dřeva pokládal za krádež čistě z právního hlediska. Někdy si připadal jako schizofrenik. Zejména při každém příchodu hajného Fábery. Ten sice sloužil státním lesům, ale jeho bdělé oko nečinilo rozdíly, střežilo i hraběcí.

„Les je třeba chránit,“ navázal hajný Fábera v šerém prostředí příjemně vytopeného hostince, komu by se chtělo do té sibérie venku, komu by se chtělo domů!

Fábera byl nevysoký, rozsochatý chlap s nakrátko ostříhanou hranatou hlavou, zarudlými, nepohodou ošlehanými tvářemi a s nepořádným knírem. Když si narazil beranici, vypadal v teplých holínkách jako bodrý pohádkový loupežník marně usilující o trochu respektu.

„Nezáleží na tom, kdo je majitelem,“ pokračoval hlasem, který zněl jako volání z jeskyně. „Protože lesy jsou nás všech! Všichni z nich máme užitek.“

„Nás přesvědčovat nemusíš,“ poznamenal Benedikt. „Nás přece v tomhle duchu vychovali! Až na to, že už to není pravda.“

„Až na to,“ připojil hrobník Radič uštěpačně, „že třeba zrovna já mám z lesů… Raději to nedopovím! Po hřbitově věčně brousí pár svíčkových babek, pomlouvají svoje nebožtíky za všechno, co jim samy natropily, pomlouvají kostelníka, že roznáší, k čemu se ve slabé chvilce přiznaly u zpovědi, pomlouvají pana faráře, že si ve městě narazil nějakou novou fešandu, která jako vlastenka dává přednost korunám, jako Evropanka euru a jako ženská penězům, a pomlouvají mě, že jsem starý sprosťák.“

„Jsi,“ podotkl kuse Benedikt.

Hrobník se naježil. „Co jsem?“

„Sprosťák.“

„To možná,“ připustil hrobník Radič. „Ale starý? Ani náhodou! Roky si neuberu, ale starý se necítím! Některé ty ženské by mi mohly jít za kmotry, kdyby se mi neeklovalo pomyšlení na takovou hrůzu.“

Knihovník Benedikt, převážně jen pozorný posluchač a pouze ojediněle glosátor, upřel pohled na hromotluckého Zemana. „Co je dneska s tebou? Sedíš jako zařezaný!“

„Chumelí.“

„Padá už třetí den,“ podotkl hajný Fábera, jindy na slovo skoupý. „Všude sněhu nad kolena. Nemít sněžného skútříka, nedostal bych se ani pro chleba.“

„Kde ho máš?“ zaryl si Radič.

„U hospodáře za vraty.“

Hospodář říkali majiteli usedlosti na okraji městečka, protože hospodařil na několika hektarech, a „hospodáři“ mu museli říkat i jeho děti, než zanevřely na rodnou hroudu a před každodenními pracovními povinnostmi uprchly do světa. Pro jistotu hodně daleko, nejstarší syn až do Austrálie. Hospodář začal představou, že bude přikupovat polnosti a hospodářství změní ve statek, statek ve velkostatek, lákavá vidina se však rozplývala, a když za pohodlnějším životem odešla i nejmladší dcera, rozplynula se definitivně.

„Ptal jsem se na chleba,“ upozornil poťouchlík Radič.

„Dneska jsem si zajel na pivo,“ odsekl Fábera. „Nejenom chlebem živ je člověk!“

„Takového sněhu,“ povzdychl si Zeman.

„Co naděláme,“ pokrčil Fábera rameny. „Mrkni doma na kalendář! Je leden.“

„Budou závěje.“

„Zatím se netvoří. Silnice je prohrnutá. Na skútru stejně musím po polích.“

„Silnice je prohrnutá,“ opakoval Zeman zvaný Achilles, „protože není vítr. Až drobátko zafouká… Zítra jdu k doktorce, snad mě konečně uschopní. Kdo to má doma vydržet!“

Zeman byl totiž silničář. Kdysi dávno utrousil poznámku, že počasí je Achillovou patou silničářů, někde si ji přečetl, a od té doby byl pro všechny Achilles a nedalo se pochybovat, že mu tu přezdívku do nejdelší smrti nikdo neodpáře. V Mrákově to tak chodilo.

„Už se tady dlouho neukázal Kolembář,“ poznamenal Radič. „Potřeboval ve městě koupit ptačí zob. Přitáhl jsem mu tři kila! Zmiň se mu, lesní muži.“

„Lesní muž je spíš Kolembář, někdy se lesem potuluje i v noci. Když nemůže spát, vyrazí na špacír. A že se neukázal? Kdo by se trmácel,“ utrousil hajný Fábera. „V takovém psím počasí!“

„Stejně myslím,“ řekl knihovník Benedikt rezervovaně a skoro ostýchavě, „že nespí, protože se mu stýská. A že dneska sedí za pecí, tomu se ani nedivím. Počasí na levačku!“

Kratičká odmlka potvrzovala, že v otázce povětrnostních podmínek zaujímají rámcově shodné stanovisko, a dokonce se nad nimi zahloubali. Počasí vždycky svádí k hlubokomyslným úvahám, ale stejně si dělá, co chce. Potíž je v tom, že lidé nenajdou shodná stanoviska ani mezi sebou, každý požaduje něco jiného, jenom aby počasí odpovídalo jeho záměrům a potřebám. To ovšem neplatí pouze v názorech na počasí.

„Kolembář,“ prohlásil Zeman. „No jo, Kolembář!“

„Ptačí zob není zadarmo, to tedy ne,“ mínil Radič pohnutě, jako kdyby do Kolembářových stehlíků investoval jmění.

„Nezkazí se,“ řekl hajný Fábera. „Nebo ho nasyp slepicím.“

„Žádné slepice nemám!“

„Proč ne?“

„Stará je nechce. Že se nevyplácí a serou po dvorku.“

Zemanovi něco vrtalo hlavou. Znovu řekl „Kolembář“ a potom srdečněji: „Zítra večer tady bude jako na koni, protože dvacátého bere důchod.“

Igor Kolembář žil na samotě zvané Urbancovo, čtyři kilometry od Mrákova a devadesát metrů nad ním, používal stejné cesty jako Fábera, ale musel šlapat ještě o dva kilometry dál. Štrapáce v létě, natož ve vysokém sněhu! Před patnácti roky se vrátil z české komunity v Kazachstánu, bez ženy, která zemřela těsně před odjezdem, bez dětí, které se nedaly zlákat až nápadně růžovými sliby a nejasnými perspektivami, setrvaly v zemi, jejíž hroudu považovaly za rodnou. Kolembář přicestoval se dvěma kufry a téměř bez peněz. Protože byl sám, nedostal byt, pouze samostatný pokoj v ubytovně. Vděčný i za to, nastoupil v hutích, u vysoké pece pracoval celý život, ale smůla smůl, úrazy nechodí po horách.

Když po půl roce vyšel z nemocnice jako invalidní důchodce, neměl se kam vrtnout. V kraji jeho dávných předků dožívala na samotě jediná vzdálená příbuzná. Trochu ji příjezdem zaskočil, ale uvítala ho s otevřenou náručí, patrně by stejně nadšeně přijala kohokoli ochotného a schopného sdílet s ní střechu, postarat se o topení, o vodu, o nákup. Mrákovský starý pan doktor nabádal a sociální pracovnice nutila bezmála devadesátiletou osamělou ženu odejít do domova důchodců, život na samotě v lesích nebyl žádnou prebendou. Oba Kolembářův příchod uvítali. Rok se ani nesešel s rokem, stařenka večer ulehla a ráno už nevstala. Protože nezanechala závěť a neměla příbuzné, stavení připadlo obci a radní ho Igoru Kolembářovi moudře pronajali za pouhou symbolickou korunu ročně, jinak by z ní za rok dva měli ruinu a další výdaje pro obec na krku. Počátkem každého roku Igor Kolembář pachtovné poctivě přinášel, rozesmátý od ucha k uchu. Stavení na samotě zajisté nebylo žádný bedekry propagovaný hotel, ale podle samotného Kolembáře měl levnější bydlení snad jenom prezident na Hradčanech.

Od jara přes léto si přivydělával v pískovně, vyhlášené kvalitním kopaným pískem. Malá zásoba nestála za zpevnění přístupové cesty a lepší technické vybavení, pro obec však znamenala nevelký, ale pravidelný příjem. S nástupem podzimu zavřeli závoru na dva zámky a uložili pískovnu k zimnímu spánku. Stejně dopadl Igor Kolembář. V zimě by se do pískovny obtížně dostával. Na kole ani pomyšlení, a šlapat každý den přes les lán světa tam a lán světa zpátky? Za těch pár stovek ani náhodou! A potom, co tam? Zmrzlý písek nikdo nenakope.

„Však on se ukáže, Igorek,“ těšil se knihovník Benedikt, který si navrátilce vážil, neboť pravidelně docházel do knihovny, nebylo mu zatěžko tahat se s knihami. „Bez chleba by možná vydržel, ale bez tabáku? A přijde zaplatit nájemné.“

„Srandista,“ uťal knihovníka hrobník Radič. „Že přitáhl zpátky z nějaké tramtárie, jdou mu všichni na ruku. A ještě si ze starosty dělá každý rok prču! Jednou se zmínil, že na vojně sloužil až na čínských hranicích. Co ty, knihovníku? Pomocná síla v kuchyni?“

„Kdo ti to prozradil?“ pominul Benedikt hrobníkovu nejapnost, na dva roky u výsadkového útvaru vzpomínal nerad.

„Podle mého by měl Kolembář platit víc!“

„Nechtěl bych bydlet na Urbancově ani zadarmo,“ poznamenal Benedikt, vyňal z ploché plechové krabičky krátký doutníček a zapálil si ho s obřadností domorodého náčelníka rozpalujícího slavnostní vatru.

„Že si nepořídíš pořádné havana,“ pokoušel ho hrobník Radič. „Dlouhé jako tunel, tlusté jako předloktí a voňavé jako ženská!“

Benedikt se neprotivil. „Pořídím.“

„A kdypak?“

„Až tyhle moje oblíbené doutníčky přestanou vyrábět.“

„To z nich budeš dřív na prkně!“

„S tím počítám,“ odvětil Benedikt a ustaraně se zahleděl na hajného. „Nezajdeš na Urbancovo?“

Stavení na samotě patřilo celé generace Urbancovým, jmenovala se tak i poslední majitelka. Tak vzniklo označení Urbancovo. Kolem Urbancova, na Urbancově. Jak se to komu hodilo, jak to komu přišlo na jazyk. Katastrální mapa samozřejmě užívala oficiální označení, ale to v Mrákově asi ani neznali. Leda snad na radnici.

„Stejně by Kolembář mohl platit víc,“ pronesl zarputilec Radič, nemohl se smířit s tím, že poslední Urbancová měla pohřeb žehem a on přišel o výdělek. Vždycky si přála, aby její popel rozprášili okolo chalupy, a tak se také stalo.

„Ty zkrátka nemáš rád lidi, chlapče,“ řekl Benedikt smířlivě.

„Já že nemám rád lidi? Víš, co pro ně dělám? Za každého počasí?“

„Rozumíš si jenom s nebožtíky,“ poznamenal hajný Fábera nasupeně, povídání kolem posledních věcí člověka se mu příčilo.

„Pozůstalé bereš na hůl,“ přisolil si nečekaně Zeman. „Jsi drahý jako televize!“

„Jednou tě nechám vykopat hrob,“ durdil se Radič. „Takhle v lednu! Teprve pak poznáš, jak zima dokáže potrápit. Budeš mrkat na drát!“

„Proč bych někomu kopal hrob?“ pronesl Zeman nevzrušeně. „Od čeho postavili krematoria?“

„Stejně jdeš na ruku jen nebožtíkům,“ přidal se Fábera.

„Hergot, copak pro tebe nebožtíci nejsou lidi?“ naježil se Radič a jeho zapadlé oči dostaly bojovný lesk. „Že ti ta tvoje nevymáchaná huba neupadne! A s tvou láskou k lidem to taky není slavné. Nepřeješ jim kousek dřeva na topení! Špehuješ je! Udáváš!“

„Kradou,“ zaťal prsty hajný Fábera. „Kdo krade, je zloděj! Hrát falešnými kartami se nemá!“

„Dneska to snad jinak ani nejde. Ale je krádež a krádež, v tom jsem s tebou zajedno, hajný,“ rozpřádal Radič oblíbenou, politicky orientovanou síť, ve které většinou uvízl sám. „Ti kmotři nahoře hrabou plnýma rukama, jsou sehraní jako kapsáři na tržišti, na ty by si měl někdo důkladně posvítit. Někteří mají opravdu ryzí charakter! Ani nehorázně vysoké příjmy je neodradí od pobírání sociálních dávek. A prochází jim úplně všechno! Jak k tomu přijdeme my, obyčejní lidé?“

„Ještě řekni dobří,“ poštíval ho Fábera, možná mluvil od srdce, hluboký hlas působil ještě dunivěji, ale řekl to s pohnutím, jako kdyby odštěkával. „Dobrý člověk, to má váhu. Asi jako siréna lodi, která jde ke dnu! Jak slyším o dobrém člověku, jde mi mráz po zádech. Všichni jsme jenom lidi!“

„Dobrý člověk,“ reagoval knihovník Benedikt, hledící na dno prázdného půllitru jako věštkyně na magickou kouli, „dobrý člověk ještě žije, chlapci, jenomže podle posledních informací to není člověk, ale žena.“

Buď nerozuměli, nebo si jeho slova drobili, aby je snadněji strávili.

Než se někdo vzchopil k odpovědi, promluvil Zeman, který knihovníka snad ani neposlouchal, měl svoje starosti. „A stále padá a padá, kurnik! Povídám, zima je mrcha a nezná slitování. I za pěkného počasí umírá na silnicích tolik lidí!“

„Řešení je nasnadě,“ podotkl knihovník Benedikt, kupodivu měl toho večera poslední slovo. „Zrušit silnice!“

Stále sněžilo.

Hustě, tiše, vytrvale.

Muži opřenému o mohutný kmen buku trčel z úst nedopalek cigarety, z čisté hladiny bělostné studené nadílky však již vyčnívala jen jeho zasněžená hlava, obličej tvořil sotva rozeznatelnou skvrnu, a když se ráno popral den s ustupující nocí, čněl ze závěje pouze ojíněný bukový kmen jako symbol síly, vzdoru a odolnosti.

Na silnou větev doplachtil zbloudilec havran.

Kdykoli se na střeše usadí červený kohout, vypadá to se stodolou bledě.

Stála téměř na okraji Mrákova, nedávno opravená, vyzdobená novou, podle reklamy nezničitelnou krytinou, s vysokými kovovými vraty, natřenými zatím jenom suříkovou barvou. Vybavena elektrickým vedením, dokonce také třífázovým proudem, dávno nesloužila původnímu účelu.

„Hoří!“ zvolal nadporučík Fojt, sotva zaslechl sirénu.

Vzápětí se rozezněl telefon.

Sluchátko zvedl nadstrážmistr Tlapák.

„Hoří Klímova stodola!“

„Jedeme,“ řekl nadporučík Fojt. „Co tam může hořet? Staré seno? Nebo sláma? Možná tam Klímovi skladovali dřevo na topení. Dokud starý Klíma tesařil, měl tam něco jako dílnu a skladiště. Připravil si krovy a na místě je sestavil jako stavebnici.“

„Auto,“ upřesnil Tlapák obeznámeně. „Venca ve stodole garážuje. Dodávku a to nové žihadlo.“

„A himl,“ ulevil si nadporučík Fojt. „To mě nenapadlo. Jestli tam má benzin…“

V té chvíli do dýmu nad stodolou vyšlehly žlutavé plameny a nad Mrákovem se rozlehla hromová rána.

Výbuch.

„A himl,“ řekl nadporučík Fojt podruhé. To už běželi k autu. Chvilku trvalo, než motor nastartoval. Jako obvykle.

Vlastně bylo štěstí, že mrákovští hasiči měli také problém. Letité vozidlo odmítalo poslušnost, ale lidská vůle nakonec zvítězila nad hmotou. Blížili se k dokořán otevřeným vratům do dvora Klímova stavení, když došlo k detonaci. Zdevastovala střechu, rozhodila krovy, nikoho však nezranila.

Přijet o několik minut dřív…

Výbuch stodolu zřetelně poškodil, nehnul však se zamčenými vraty, pouze je vyboulil, ani pomyšlení otevřít je. Zbytek střechy se s rachotem propadl, k obloze vylétl zdivočelý roj žhavých jisker.

Venca Klíma stál s klíči v ruce a bezmocně zíral na to dopuštění.

Prudký žár způsobil rychlé tání sněhu, jehož bylo ve dvoře požehnaně, hasiči uvízli uprostřed dvora. Nechali to tak a zahájili zásah.

„Se stodolou se rozluč!“ křikl velitel na Vencu Klímu, který vyběhl pouze v pyžamu a naboso obutých botách, nepatřil k ranním ptáčatům. Ostatně, když hoří, jde bonton stranou.

Jeden proud vody směřoval do plamenů, druhý střídavě na střechu přilehlé kůlny a na střechu obytného domu, jejichž barvu odhalovala rychle tající vrstva sněhu.

Nadporučík Fojt dorazil těsně po hasičích. Nepokoušel se získat informace od zmateně pobíhajícího mladého Klímy, pro všechny to byl odjakživa jen Venca, vyučený tesař, stejně jako táta, jenže nebyl švec, aby se držel svého kopyta, devět řemesel a žádná bída, živil se dovozem ojetých automobilů a motocyklů z ciziny. Také to byl mrákovskému mateřskému klubu věrný výborný fotbalový brankář, talent od přírody, odmítal nabídku divizních klubů, protože tréninku nikdy moc nedal, a patrně špatný manžel, utekly mu už dvě ženy. Aby ne, věčně někudy jezdil.

„Rejsní“ – tak s oblibou hodnotila synovo počínání Marie Klímová, která si kupodivu rozuměla s oběma snachami a litovala zejména odchodu té druhé, Gabriely. Nejvíc ji mrzelo, že si neužije vnoučete, které bylo na cestě.

Nadporučík Fojt zamířil ke „starým“, jak se jim říkalo. Klímová se chvěla jako osikový list, zuby jí jektaly a oči bezmocně, vyděšeně hleděly do plamenů. Vypadala jako v transu. Johanka z Arku naslouchající hlasům.

„Neměli bychom z baráku něco vynést?“ vyrazila náhle.

„Hasiči oheň zvládnou,“ konejšil ji nadporučík Fojt. „Není vítr.“

„Povídali,“ přitakal starý Klíma. Působil jako válečný vysloužilec vracející se z mnohaletého zajetí. Hubený, shrbený, s propadlými tvářemi. Také stál jenom nalehko, a nebylo divu – od stodoly sálal prudký žár, třebaže plameny již ztrácely na intenzitě, hasičům pomáhalo i husté sněžení. Klíma senior měl přes ramena přehozený krátký kožíšek. Na bílém límci i na šedivých vlasech se usazovaly velké černé saze jako slzy lítosti a zmaru.

„Od čeho stodola chytila?“ otázal se nadporučík Fojt, ačkoli šetření příčiny požáru nebylo aktuální.

„Co já vím,“ odsekl Klíma senior nabubřele, jako by v požáru spatřoval křivdu.

„A ten výbuch?“

„Asi benzin. Nebo bomba.“

„Jaká?“

„Atomová!“ utrhl se a mírně dodal: „Propanbutanová. Jaká jiná?“

„Třeba kyslíková,“ prohodil dosud pouze asistující nadstrážmistr Tlapák. „Na sváření.“

„Ta tam byla taky.“

„A Vencovo auto, že?“

„Obě. Dodávka a ten nový japonec.“

Fešácké japonské Mitsubishi Outlander koupil Venca Klíma v Německu, mělo najeto málo. Podle tachometru dvacet tisíc, podle technického stavu a mínění zkušeného automechanika čtyřikrát pětkrát tolik, ale stále to byl parádní kousek automobilového průmyslu a na venkovských silnicích a parkovištích budil zaslouženou pozornost. Podle Klímy seniora až příliš velkou, člověk nemá veřejnost dráždit. Množily se dohady, kde na to ten Venca Klímů vzal. Tak se ptali mnozí a hned spřádali rozličné odpovědi. Jen málokterá sloužila Vencovi Klímovi ke cti.

Přemýšleli o tom i policisté.

„Máte stodolu pojištěnou? A Venca auta?“

„O čem asi zrovna uvažuju?!“ utrhl se Klíma senior, nebylo divu, chápali ho – když hoří, tečou nervy, nikomu není do skoku. Natož do družné společenské konverzace.

„My jsme všechno přepsali na Vencu,“ povzdechla Klímová. „On se stará, on ví. Jeho se ptejte! Zrovna minulý týden šel na poštu a povídal, že musí zase platit nějakou pojistku. Nevím jakou.“

„Zaplatil?“

Místo odpovědi rozhodila rukama. „On nám takové věci neříká.“

Nadporučík Fojt se nenechal odradit. „Má pojištění zaplacené, nebo nemá?“

„Stodolu určitě,“ řekl Klíma. „I barák. Tu pojistku jsem vždycky platil v dubnu.“

„Proti živelní pohromě?“

„Oheň není živelní pohroma?“

„Jak a kdy,“ odpověděl nadporučík Fojt. „Rozhodují okolnosti. Pojišťovny nejsou charitativní organizace. Jak se jim něco nezdá, začnou se cukat. A co auta?“

„Zeptejte se.“

„Ptám se!“

„Kluka!“ Klíma senior si znechuceně odplivl, chytil manželku za loket a strkal ji před sebou do chodby. „Raději se na to nedívej, Mařko!“

Rázně za sebou dovřel dveře. Snad na znamení, že beseda skončila.

Česká pošta si rozhněvala spoustu občanů v různých koutech republiky absurdní snahou omezit počet poštovních úřadů a nahradit je mobilními službami. Občané aby postávali na dohodnutém místě a čekali na příjezd poštovního auta jako na pekařské vozidlo s chlebem a rohlíky. Přes neustále dražší poštovné řada lidí stále pokládala poštu za jednu z nejspolehlivějších, obecně nejprospěšnějších a nezbytně potřebných úředních institucí. Rozhodně se těšila větší důvěře než vláda, obě komory parlamentu a všelijací ti vychytralí machříci slušně vydělávající na slibovaných a stále nepřicházejících finančních injekcích z belgického města v provincii Brabant.

Pro Mrákov byl nedávno dosazený pan Joukl jako všichni jeho dávní i nedávní předchůdci „náš poštmistr“ a doručovatelky Loudová a Strašíková „naše listonošky“, pro někoho dokonce zkráceně Liduš a Jituš. Vypomáhali jim dva další zaměstnanci, kteří se často střídali, vozidly s emblémem pošty rozváželi zásilky po okolí, od jara do podzimu zajížděli i do chatových kolonií okolo přehrady, podle potřeby i na samoty, jichž bylo v okolí Mrákova požehnaně. Leč množství sněhu jim v té prospěšné činnosti hrubě bránilo a doručovatelka Jitka Strašíková se přes námitky pana Joukla rozhodla pro trénink v pracovní době. Přes poměrné mládí si jako běžkyně na lyžích stačila získat jisté renomé, neboť dostávala pozvánky na všechny významnější závody v republice, na přelomu ledna a února se měla jako závodnice poprvé podívat i za hranice.

„Jirsová tady má nějaké koruny a doporučený dopis z Polska,“ argumentovala. „Stavím se taky na Urbancově. Kolembář bere důchod a přišlo mu i něco od soudu. Jestli se ráno neukáže…“

„Peníze i dopis si Jirsová může vyzvednout, až přijede nakupovat,“ podotkl pan Joukl, který již pomalu získával přehled o situaci ve svěřeném poštovním obvodě. Také se jako starý pošťák obtížně smiřoval s různými novotami. Proto vzal na stará kolena Mrákov, kde chtěl v poklidu dosloužit do důchodu. „Nebo bych mohl požádat hajného Fáberu, aby tě tam hodil na skútru.“

„Tůdle,“ zasmála se doručovatelka Jitka Strašíková a tím to zhaslo, nezmínila se, že ji hajný lákal na kafíčko, kdykoli mu přivezla poštu, a pokaždé měl mlsné kocouří oči.

Potom už se bavili jen o požáru Klímovy stodoly.

Stodola dohořívala.

Stále pravidelně hustě sněžilo.

Kovová vrata se během požáru v jednom celku zřítila do dvora, snad je držel pohromadě seškvařený zámek. Z trosek stodoly čněla ohořelá kostra dodávky, zatímco nad nízkým mitsubishi se vršily zbytky zčernalých trámů lesknoucích se vodou. Teplota vzduchu rychle klesala a tepla od země rychle ubývalo, dusily ho pára a sníh. Ten tající neprodleně překrývaly velké čerstvé vločky, dosedající jako drobní motýlci, mezi nimi však stále poletovaly saze.

„To je věc,“ podotkl jeden z hasičů. „Černobílý sníh!“

Ve vzduchu lpěl nepříjemný zápach. Pro většinu lidí smrad jako po ohni.

Někteří ovšem citlivě rozlišovali. Třeba hasiči. Zejména ti profesionální z města.

Vzhledem k počasí přijeli rychle, měli štěstí na čerstvě protažené silnice, a přece dojeli pozdě, domácí si už s nejhorším poradili. Nebylo co zachraňovat, jen zabezpečovali okolní stavení. Stodole a uskladněným věcem nebylo pomoci. Stejně jako autům.

„Venco,“ padla otázka, vyslovil ji velitel místních hasičů, „máš mitsubishi pojištěné, vole?“

„Copak kradu, vole?“ utrhl se Klíma junior. „Dovedeš si vůbec představit, kolik pojišťovna chtěla?“

„Kolik?“

„Ani se neptej, vole!“

Velitel hasičů se tedy raději nezeptal.

Neučinil to ani naslouchající nadstrážmistr Tlapák, který zůstal na spáleništi, aby byl k dispozici kriminálce, jejíž příjezd avizovali.

Ve vzduchu stále visel nepříjemný zápach. Vězely v něm nuance, které zaujaly vedoucího skupiny kriminalistické techniky, poručíka Domkáře, i vyšetřovatele od hasičů. Ani se tomu nedivili, když se dověděli, co všechno padlo ohni za oběť.

A stále sněžilo.

Mrákov se ztrácel kdesi dole v chumelenici a mlžném oparu, k němuž možná výrazným podílem přispěl požár Klímovy stodoly, ale doručovatelka Jitka Strašíková se neohlížela, stoupala rychlým pravidelným tempem, ne snad přímo závodním, rozhodně se však neloudala. Její počin byl poněkud nadstandardní, skoro se divila, že poštmistr nakonec souhlasil, ale proč ne, Joukl byl poctivec ze staré školy a z pošťácké rodiny, bral poštu jako instituci sloužící veřejnosti, nikoli jako výdělečný podnik.

Uvažovala o ranním požáru. Litovala Klímovy, a zejména Vencu. Padl jí do oka, s otevřenou náručí však zatím nepochodila. Kdyby to nebyl takový holkař, docela by ho brala, jenže zatím nezachytila trvalejší náznak zájmu. Uspěla pouze jednou. Skoro se mu vnutila do nového auta, projeli kus kraje. Zaparkoval u nějakého rybníka. Měsíc jako velký zlatý peníz, hvězdy poblikávaly, nezdráhala se ani jako. To ještě Venca žil s druhou manželkou Gabrielou. Tím večerem to mezi nimi začalo i skončilo. Nezájem, nezájem. Jako kdyby myslel jenom na ta svoje zpropadená auta. Některé kamarádky ovšem říkaly, že Venca myslí především na prachy. Také se proslýchalo, že po odchodu Gabriely začal dolézat za Viktorkou.

Viktorie Karásková, zkráceně Viki, to bylo v Mrákově jednoznačné synonymum pro kurtizánu. Oblíbená a obětavá doručovatelka Jituš by nepochybně zvolila pregnantnější označení. Stejně jako většina mrákovských paní, slečinek a panen. V menších místech má společenská tolerance stále trochu úzkoprsé dimenze. Paní Viki byla přímo vzorovou ukázkou. Již nemladá, stále však náramně zachovalá a ze všech úhlů pohledná dáma, tak trochu provokatérka, byla trnem v oku ženské populaci. Především nepočetné skupině postižené nesmiřitelným jedem klerikalismu nebo zastydlými feministickými bludy. Mužská část populace zaujímala shovívavější stanoviska, ale raději se s nimi nechlubila. Tak jako tak, Viki Karásková sloužila také k častému hospodskému propírání jejího prádla.

Jitka Strašíková projela průsekem mezi odrostlými houštinami, sjela pozvolným svahem k nezřetelné cestě a již zahlédla komín hájovny s kolmým chvostem dýmu. Byla ještě příliš mladá na to, aby plně vnímala kouzlo zimní přírody, naráz však měla pocit, že právě ten okamžik má nesmírnou cenu, zaujala ji totální absence sebemenšího zvuku, slyšela jen svištění skluznic po sněhu a vlastní dech.

Také si vzpomněla, že když tréninkově jela stejnou trasu ve čtvrtek minulý týden, hajný Fábera nebyl doma, protože venku běhal jeho zlý pes, možná dobrý hlídač, na vrátkách viselo upozornění, aby si s ním nikdo nezkoušel zahrávat.

Pozor, zlý pes!

Také na Urbancově se ve čtvrtek nekouřilo z komína, kolem nespatřila žádné čerstvé stopy, ale když se vracela vykácenou Glancovou strání k Mrákovu, zaslechla výstřel a hned po něm další.

Jako z dálky, ale zřetelně.

Zastavila před plotem, v němž vězela skoro zasypaná brána a branka. Hajný Fábera k ní sice proházel pěšinu, ale časně ráno už zase mizela v čerstvém sněhu.

„Pane Fábera!“ zavolala na celé kolo.

Pokud ji hajný slyšel, nedbal toho. Vyplašila nějakého ptáka, zakřičel nablízku, skrytý v lese, ale z vrozené ostražitosti se neukázal.

„Pane Fábera!“ křikla znovu, ještě hlasitěji.

Dveře se otevřely, hajný vyšel v holínkách, v rozhalené košili, kalhoty přidržovaly široké žluté šle výrazně svítící na zelené košili. U jeho nohou nehybně stanul obrovitý vlčák, tichounce vrčel, cenil zuby a mocně slintal.

„Zalez!“ okřikl ho hajný a zahalasil: „Tak jen dál, jen dál! Když jsem doma, Rex nikomu nic neudělá, je mírný jako beránek. Kde se tady berete?“

„Roznáším.“

„Rozvážíte! Na lyžích. Pojďte na grog!“

„Musím nahoru,“ ukázala směrem, kterým leželo Urbancovo. „Mám poštu pro paní Jirsovou a pro pana Kolembáře. Nešel náhodou kolem? Čekali jsme ho v Mrákově, bere dneska důchod.“

„Tudy nechodí,“ odpověděl hajný. „Dává přednost cestě kolem krmelců a podél Glancovy stráně dolů na silnici. Má to tamtudy blíž.“

„A zpátky?“

„Zpátky většinou chodí tudy, kdo by se plahočil do stráně,“ připustil Fábera. „Musel by po čtyřech. Hele, Jituš, nechcete hodit nahoru na skútru? Měla byste to rychlejší a pohodlnější.“

„Kdepak, pane Fábera,“ zasmála se od srdce. „Mám to jako trénink.“

„Že se na závodění nevybodnete! Taková pěkná mladá holka. Narazte si raději kloudného chlapa!“

„Žádného neznám, pane Fábera.“

„O jednom bych věděl.“

„Myslíte sebe?“ ujelo jí a hned by se nejraději plácla přes ústa, pokusila se úlet rychle zamluvit. „Víte, že v Mrákově hořelo?“

„Jak bych mohl?“

„Možná se odtud daly zahlédnout plameny a černý kouř. Něco tam bouchlo.“

„Vrátil jsem se z hospody před půlnocí a od té chvíle jsem nevystrčil nos,“ prohlásil Fábera a zakryl si ústa dlaní, pod níž si okázale zívl. „Kdepak zakokrhal červený kohout?“

„U Klímů.“

„U Klímů?“ opakoval, jako kdyby nevěděl, o kom se mluví. „Snad nemyslíš Vencu?“

„Lehla jim popelem stodola.“

„Nepovídejte!“

„Vencovi shořel ten nový bourák.“

„Neměl s ním frajeřit,“ mínil hajný nešetrně. „Ví se, od čeho to chytlo?“

„Možná jo, ale mně to zatím nehlásili!“ zavolala a odpíchla se závodním tempem, už se raději chtěla vidět pryč, Fábera ji zkrátka něčím děsil, naháněl husí kůži. Patřilo se hájovnu minout, to měla udělat! Dědek jeden oprýskaný, pupkovatý, proplešatělý, olezlý!

Věk je relativní pojem. Hajnému Fáberovi ještě nebylo čtyřicet.

Kdykoli zahoří, hledá se příčina. Školeným specialistům s bohatými zkušenostmi, disponujícím potřebným technickým vybavením, se většinou podaří podat vyjádření o příčině. Nebo alespoň o pravděpodobné příčině. Závada na elektroinstalaci, vadný komín, únik plynu, lidská nedbalost, nešťastná náhoda, vyšší moc v podobě blesku, žhářství. Každá ta možnost má řadu nuancí.

Některým komunikativním lidem postačí k domluvě ruce, nekomunikativním dokonce pouhá zápalka. Když vyšetřovatelé ustanoví jako příčinu požáru žhářství, vstupuje do hry otázka motivu.

Je tu však ještě jeden závažný aspekt. Při zkoumání příčin vzniku požárů je nezbytné bedlivě prozkoumat spáleniště a jeho bezprostřední okolí. Nebo objekt, v němž k požáru došlo. Případně to, co z objektu zbylo.

Dochází k pozoruhodným objevům.

Koniec ukážky

Table of Contents

Povídka