TERESA SIMONOVÁ

RŮŽE A ČOKOLÁDA

Pro Annu a Emmu

Čokoláda je látka, z níž jsou utkány sny.

Bohaté, tmavé, sametově měkké sny,

které obklopují smysly a vzbuzují vášeň.

Čokoláda je šílenství, čokoláda je nadšení.

– Judith Olneyová (americká spisovatelka) –

Strom, když květy obalí se,

růžička, když zapálí se,

kdo té slasti nechce míti?

– Johann Wolfgang von Goethe (překlad Otokar Fischer) –

Original title: DIE FRAUEN DER ROSENVILLA by Teresa Simon

© 2015 by Wilhelm Heyne Verlag

a division of Verlagsgruppe Random House GmbH, München, Germany.

Translation © Tomáš Kurka, 2020

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2020

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-253-2 (ePub)

ISBN 978-80-7593-254-9 (mobi)

PROLOG

Drážďany, červen 1913

Milovaná Emmo, píšu tento dopis, i když se Ti nikdy nesmí dostat do ruky. Ani tehdy, až navždy zavřu oči. Přesto ho musím napsat, protože pocity viny mi již berou nejen spánek, ale i dech.

Sedím u půvabného biedermeierovského sekretáře z Vídně. Patříval už Gustavově babičce Hermíně. Ty mezitím spíš ve své posteli s nebesy, jen několik dveří ode mne. Již nejsi dítě, to jsem si uvědomila, aniž bych si musela všímat obdivných mužských pohledů, které se v poslední době stále častěji otáčejí za Tebou než za mnou, když se procházíme velkou zahradou. Ale samozřejmě ještě nejsi dospělá žena. A ještě dlouho nebudeš.

Vím, že bys potřebovala matku, která by Tě provázela na složité cestě životem. Nikdo by si ji nezasloužil víc než Ty, má kouzelná holčičko! Všechny sis nás získala svým smíchem, radostnou povahou a temperamentem, který z Tebe přímo tryská. Bylo to tak od prvního dne, kdy jsem se zadívala do Tvých tmavých očí.

Někteří lidé tvrdí, že všechny děti se rodí s modrýma očima, ale ty Tvoje byly tak kulaté, hnědé a velké jako vyleštěné kaštany. A přesně takové zůstaly dodnes. Mohla bych se v nich ztratit. Tvému otci se to již stalo. Nijak jinak se nepovede ani tomu, který k Tobě vzplane láskou. Velmi bych si přála, abych mohla sledovat každičký jeho pokus o získání Tvé přízně. Ale nebude mi to dopřáno, má Emmo. Cítím, jak moje síly slábnou, mám jich každý den méně a méně.

Odcházejí a není nic, co by je dokázalo zastavit.

Co jsem to jen udělala!

A přece jsem to učinila pro Tebe…

Dodnes se mi nikdo na stopu nedostal, ale každý den očekávám, že se ozve rázné zabušení na dveře. Nevím, jestli to Tvůj otec přežije. Gustav není tak silný, jak vypadá. To ještě poznáš, pokud to již dávno nevíš. Podle mne asi ano. Jeho smysl pro pořádek, touha po spravedlnosti a bezvadné způsoby jsou jen šikovně skrývanou hrůzou ze silných a divokých pocitů, jež v něm bouří. V tomhle ohledu je opravdu Tvým otcem, Emmo.

Někdy se skoro nedokážu smířit s tím, jakými silnými spojenci jste se Vy dva stali, i když to mohlo taky dopadnout úplně jinak, jak už to v životě bývá…

Někdy se cítím skoro jako cizinec, když vás vidím pohromadě. Děsí mě to a současně jsem ráda, protože si tím usnadníš rozloučení se mnou. Není snadné psát tyto řádky. A přesto je musím svěřit papíru, než vás opustím.

Ano, čteš správně, Emmo. Nemohu s vámi již zůstat, ačkoliv bych si nic nepřála více. Život s vámi byl tím nejdůležitějším, co jsem kdy dostala. Pro vás jsem dala vše v sázku – a vše prohrála. Nic již nejde napravit. Můj čin zasáhl duši a pronásleduje mě za dne i ve snech.

Pokud vůbec ještě dokážu usnout…

Noci pro mne dříve bývaly přáteli, kteří mě obdarovávali pestrými sny. Ale již dávno se změnily v děsivé přízraky. Ležím bdělá na lůžku vedle Tvého otce, oči zanícené od věčných slz. Plna hrůzy by ses ode mne odvrátila, kdybys jen tušila. Zavrhla bys mě, protože se tě bolestně dotýká jakákoliv nespravedlnost světa, utěšuješ každé plačící dítě, vracíš do hnízd bezbranná vypadlá ptáčata. Na Gustavovu reakci raději nechci ani pomyslet…

Přervala jsem pouto, které mě s vámi neoddělitelně spojovalo. A přitom jsem vás vždy milovala, i toho strašlivého dne, kdy mě ona zkusila připravit o vše. Přesto mě cosi v jejích slovech obměkčilo a usmířilo. Chápala jsem její strázně, vždyť jsem jimi mnoho let procházela i já sama. Ale pak nastal onen strašlivý, mrazivý okamžik, kdy mi začala vyhrožovat a já nad sebou ztratila vládu.

Objevila se mi před očima černá stěna, slyšela jsem jen prázdný šum. A pak – už nic.

Vím jen to, že najednou ležela na zemi. Bez života. Nepochopitelně mladá, téměř jako spící dívka, kdyby nebylo pramínku rudé krve pod její hlavou… Věděla jsem, že musím utéct. Nikdo poblíž nebyl. Nikdo nás nesledoval – až na ono podivné dítě. Byl to chlapec. Šesti- nebo nanejvýš sedmiletý. Hubený, téměř vychrtlý. Na hlavě měl tmavou placatou čepici, pod níž se téměř ztrácel jeho bledý trojúhelníkový obličej s energickou bradou. Na jeho pohled nikdy nezapomenu. Na jeho šedé oči, tak vědoucí a zkoumavé, jako by patřily dospělému muži.

Muži, který již připravuje svou pomstu…

Ach, má Emmo, obavami se mi třese ruka, a přesto jsem ještě nesvěřila papíru to nejdůležitější:

Jsi světlem mého života.

Dítětem, které jsem si vždy toužebně přála.

Mou nade vše milovanou, moudrou holčičkou.

Promiň mi, jestli můžeš! Až mě najdete, přines mi růži. Krémově bílou damašskou růži s jemně růžovým okvětím. Tu, kterou obě tak nesmírně milujeme.

Obávám se, že jsem nejhorší matkou na světě. A přece jsem od prvního dne chtěla být tou nejlepší!

Líbám Tě a posílám Ti strážného anděla, který nad Tebou bude bdít.

Žij blaze, milované srdíčko!

Tvá matka

1

Drážďany, duben 2013

Anna už od dětství milovala pátky.

Možná proto, že se týden chýlil k víkendu. Nebo proto, že se narodila v pátek těsně před půlnocí, a ještě k tomu jako dítě štěstěny – tak bývají označovány děti, které přijdou na svět v novorozenecké bláně –, jak jí často vyprávěl dědeček.

Každopádně svou novou čokoládovou manufakturu hodlala za každou cenu otevřít právě v pátek, i když nutné přestavby a úpravy posunuly definitivní termín až na Velikonoce. Anna svou prodejnu nazvala Čokoládové pokušení. Vybrala pro ni místo v drážďanské novoměstské čtvrti Neustadt. Čokoládovna měla se svým „mateřským podnikem“ na Starém městě společné jen jméno. Určitě byste zde nenalezli zlaté ornamenty ani oválné kovové stolky nebo soustružená opěradla židlí a podobné serepetičky, které na celém světě slouží jako lákadlo na turisty.

Místo toho nechala Anna vymalovat stěny vzdušně zelenkavou barvou, která celému prostoru dodávala příjemně čerstvý nádech. Nakoupila stolky a židle ze světlého javoru. Svou jednoduchostí připomínaly nábytek výtvarného stylu Bauhaus z dvacátých let. Místnosti dominoval chladicí pult s proskleným, rafinovaně výklopným poklopem, pod nímž si v nejlepším pohodlí hověly domácí pralinky a tartaletky. Anna je tam láskyplně naaranžovala až dnes ráno. Za pultem stál jeden z nejlepších kávovarů, jaký se jen dal sehnat – chromem se třpytící stroj značky Vulcana dokázal nejen vykouzlit neodolatelné caffè crema, ale vytvářel z napěněného mléka a čokolády vlastní Anniny výroby nápoj, jehož popíjení se stávalo skutečným zážitkem pro všechny smysly.

Na stěnách visely úzké dřevěné police s vystavenými tabulkami ušlechtilé čokolády. Byly roztříděny podle obsahu kakaa a země původu a více či méně tradičních přísad – například chilli, mořské soli, jelení šunky, ořechů a mnoha dalších. Na malé kartičky barvy slonové kosti Anna vlastnoručně napsala nejen ceny, ale i nejdůležitější údaje k tomu či onomu výrobku. Pro děti připravila dva velké skleněné bubny naplněné bonbony zabalenými do pestrobarevných papírků. I tyto sladkosti byly samozřejmě vyrobeny ve vlastní dílně z prvotřídní mléčné čokolády. Určitě budou dětem chutnat. Ano, vše bylo připravené a zákazníci mohli přijít.

„Jsi nervózní, děvče?“ ozval se jí za zády chraptivý hlas.

Anna se otočila. „A jak! Musíš se vždycky takhle připlížit?“ rozčilovala se naoko. „Jednou mě z tebe trefí šlak!“

„Ale určitě až dlouho po mně, dítě. A teď mi řekni, co ještě musíme do otevření stihnout.“

Henny Kretschmarová znala Annu už od prvních krůčků. Byla blízkou přítelkyní Annina dědečka, vlastně spíš něčím víc. Henny na svých téměř sedmdesát let rozhodně nevypadala. Ráda říkávala, že se ještě zdaleka nechystá do starého železa. Pečlivě si barvila své blonďaté vlasy a neustále byla v pohybu, čímž si udržovala štíhlou postavu. Toho dne na sobě měla jemně růžový pletený svetr a vypasovanou úzkou sukni.

„No, když už se ptáš, tak prosím připrav na každý stůl talíř s ochutnávkami. Však víš, jak to děláme vždycky. A já mezitím…“

„… půjdu kouzlit do kuchyně,“ dokončila Henny.

Anna se usmála a přikývla.

„Jak tentokrát nazveš pralinky měsíce?“ zeptala se Henny. „Ty březnové s mandličkami, to byl prostě sen v čokoládě!“

„Jestli to chceš vědět přesně, tak se budou jmenovat citronový polibek s oříškem. Takový můj sladký pozdrav jaru.“

Anna vyběhla po třech schodech do zadních prostor. Vlevo se šlo do malé kanceláře. Panoval v ní celkem slušný chaos, protože ve shonu před otevřením neměla čas na papírování. Uprostřed byla přípravna, před niž v návalu spontánnosti pověsila staré nástěnné zrcadlo. Vlastně moc neodpovídalo Anninu obvyklému vkusu, ale možná právě proto se jí líbilo. Bylo oválné, s širokým vybledlým krémovým rámem, na němž se skvěly četné keramické růžové a červené květy. Na okamžik se zastavila a prohlížela se. Samozřejmě byla zase hrozně bledá. Matka by ji jistě zahrnula bylinkovými čaji a pastilkami, které měly jediné dceři dopomoci ke zdravé barvě. Ale proč by přírodní zrzka na začátku jara popíjela lektvary, které by stejně neúčinkovaly?

Zkoumavě se zadívala na svůj trojúhelníkový obličej, podle mínění mnohých prý atraktivní. Anně sice už bylo třicet dva let, ale stále si uchovávala jistý dívčí nádech. Pod pravidelným nazrzlým obočím, jakoby narýsovaným tužkou, měla kaštanově hnědé oči, posazené dost daleko od sebe. Nos byl krátký a rovný, brada energická. Mezi nimi se skvěla velká ústa s blýskavými, ne úplně pravidelnými zuby. Červené rty se rády smály, ale dokázaly se také velmi rychle kriticky sevřít. Celý Annin obličej pokrýval bezpočet pih, které sice během zimních měsíců decentně vybledly, ale Anna velmi dobře věděla, že už nedočkavě čekají na první sluneční paprsky a vzápětí vystoupí do popředí v celé své „kráse“.

Vlastně se nikomu z příbuzenstva moc nepodobala, až na dědečka, který míval zamlada také zrzavé vlasy. Pokud se tedy dalo věřit rodinné tradici. Podle zažloutlých černobílých fotografií to poznat nešlo. Anna už ho znala pouze bělovlasého. Ovšem z vlastní zkušenosti věděla, že dědeček – jmenoval se Kurt Kepler – měl tak citlivou pokožku, že si musel dávat pozor, aby se během krátké chvíle nespálil, stejně jako ona.

Mohl bys na mě být pyšný, dědo Kuku, pomyslela si. Otevírám už druhou čokoládovou manufakturu a ta první si vede víc než dobře. Jen díky tomu můžu už několik let investovat každý volný cent do domu, který ti po změně poměrů vrátili. Trvalo to dlouho a dostal jsi ho zpět v dost mizerném stavu. Poprvé jsi mi ho ukázal, když mi bylo osm. Dneska bys tu zchátralou budovu asi vůbec nepoznal, změnila se v nádhernou vilu. Pravdou ovšem je, že úvěry na rekonstrukci budu splácet ještě věčnost.

Z prodejny zaznívalo veselé pobrukování a Anna se naposledy zkoumavě zadívala dolů. Hennyiny ruce s dokonale upravenými nehty pokrytými perleťovým lakem vězely v hygienických rukavicích, jak se patřilo. Henny zase jednou osvědčila svůj vkus a cit pro krásu! Kousky čokolády neležely na zelenkavých talířích jen tak, ale byly srovnány jako malé kostky domina. Anna přesto musela ještě jednou seběhnout po schodech a zasáhnout.

„Bílou venti s mandlemi a pistáciemi nemůžeme nabízet po solené osmdesátiprocentní carolle,“ volala. „To by přece lidem nemohlo chutnat. Pro chuťové buňky by to bylo podobné, jako kdybychom nohy po tangu bez varování nutili zatančit venkovského dupáka!“

V Hennyiných zelených očích se objevily slzy. „Jsi stejná jako on,“ zašeptala. „Uvědomuješ si to? Někdy mám pocit, že slyším Kurta, když takhle mluvíš! I kvůli němu jsi novou čokoládovnu zřídila právě tady, nemám pravdu? Vždyť jen pár domů odsud stála jeho stará továrna!“

„Když to tak všechno víš, tak je ti určitě jasné, jak to má vypadat na stolech,“ prohlásila Anna. Jistě, měla s dědečkem blízký vztah a byla ráda, že ho má nablízku i tímto způsobem. S továrnou však Henny tak úplně pravdu neměla. Anna si hodlala nechat pro sebe, proč si vybrala právě toto místo. „Tak, a teď už opravdu musím jít ‚kouzlit‘, jinak dnes žádné pralinky měsíce nabízet nebudeme.“

Zmizela nahoře ve svém malém království. Na první pohled na něm nebylo nic zvláštního: bílé stěny, hodně nerezové oceli, dvě dlouhé kuchyňské linky se vším, co potřebovala k pečení a přípravě pralinek – sporák, skříň na zásoby, dvě chladničky, dřez, myčka a uprostřed velké pracovní plochy, které bylo snadné udržovat v čistotě.

Nejdůležitějším přikázáním při výrobě pralinek je čistota, Anno. Kdo na ni nedbá a snaží se ji ošulit, nikdy nic velkého nedokáže.

Dneska se myšlenek na dědečka asi už nezbaví.

Pokaždé, když začala pracovat, si s uspokojením uvědomila, jak promyšleně je zde všechno uzpůsobené. Nemusela si stoupat na špičky, aby dosáhla na všechny mísy a nádoby, které zaplňovaly několik nástěnných skříněk. Nebylo nutné se shýbat pro nádobí do myčky. Ani po několika hodinách strávených ve výrobně se Anna necítila vyčerpaná. Většinou ještě měla náladu na vymýšlení dalších vzrušujících variací čokolády, ořechů a ovoce. Sice ještě nevytvořila nic úplně převratného, ale to neznamenalo, že by po tom netoužila…

Mléčná čokoládová poleva začala naznačovat, že vodní lázeň je na ni už přece jen trochu horká. Anna opatrně přisypala další dávku čokoládových šupinek a začala směs míchat, aby zchladla. Dříve cukráři zjišťovali správnou teplotu ochutnáváním, ale Anna už měla k dispozici šikovný teploměr. Ovšem míchat se muselo pořád. Míchat, míchat a ještě jednou míchat, jinak by nevznikla hebká sametová hmota, určená k dalším úpravám.

K tomu účelu si Anna vyndala z chladničky kovové formy, které pocházely ještě z dob před první světovou válkou a patřily k oněm několika málo kouskům rodinného majetku, jež přečkaly bombardování Drážďan v únoru roku 1945. Anna si je zvědavě prohlížela už jako dítě, a jakmile se naučila číst, okamžitě se ptala, co znamenají kroucené iniciály EB na zadní straně forem.

B – tímto písmenem nezačínalo příjmení nikoho z příbuzných, a pokud věděla, tak se nikdo nehonosil ani křestním jménem na E.

Tak komu tedy formy původně patřily? Dědeček měl obvykle v zásobě přehršel historek a informací, ale jakmile šlo o formy na čokoládu, stával se nápadně zamlklým. Anna si na to pamatovala velmi jasně. Ještě několikrát se zkoušela vyptávat, ale pak na písmena postupně zapomněla.

Zamyšleně přejela prsty po vyrytých iniciálách EB. Který cukrář se chtěl takto zvěčnit? Možná to ale byla cukrářka. Tomu by nasvědčovala elegance rozmáchlých písmen.

Bohužel se to už nikdy nedozví. Dědeček zemřel před dvanácti lety a z rodičů už dávno vymáčkla vše, co věděli. Někdy to dalo dost práce. Na rozdíl od dcery totiž Gretu ani Fritze Keplerovy rodinná historie příliš nezajímala. Matka se plně realizovala ve svém povolání lékárnice. A to především po převratu, kdy se mohla začít stále intenzivněji zabývat přírodním léčitelstvím, až se nakonec stala nadšenou vyznavačkou terapeutických praktik založených na znalostech středověké jeptišky Hildegardy z Bingenu. Otec býval učitelem, ale před několika lety odešel po infarktu do předčasného důchodu. Většinu času trávil mezi svými kaktusy.

S pátráním nepomohla ani Henny, i když si Anna všimla, že její oči po dotazu na iniciály o odstín ztmavly. „Vůbec netuším, kdo to mohl být,“ zamumlala a rychle odcházela. „Myslíš si, že mě do všeho zasvětil? Kdepak, Kurt měl vždycky svoje tajemství. Až do konce. No, možná právě proto mě tak fascinoval.“

Anna formu otočila, sáhla po chomáči vaty a pečlivě vytřela všechny prohlubně. Poté to samé zopakovala ještě kuchyňskou utěrkou.

Na sporáku se ohřívaly smetana a citronová šťáva. U této citlivé směsi se musel dávat neustálý pozor, aby nevzkypěla. Anna stáhla hrnec z plotny a obsah přidala do polevy. Přimíchala nastrouhanou citronovou kůru a začala znovu míchat, dokud směs nezískala pokojovou teplotu.

Výrobnou se nesla příjemná vůně a Anna cítila, jak se jí sbíhají sliny. To bylo dobré znamení, protože její dokonalý chuťový smysl ji ještě nikdy nezklamal. Polevou zvanou ganache naplnila kovové formy, po zchlazení z ní vznikne nádherně křupavá záležitost. Ale to ještě nebylo vše. Na závěr položila doprostřed každého zákusku polovinu tříslově zabarveného pekanového ořechu. Nová směs musela nejméně dvě hodiny tvrdnout v chladničce a teprve poté mohly hotové pralinky putovat pod poklop prodejního pultu.

Anna si vyhrnovala rukávy zelené pletené halenky, když jí zavibroval mobil. „Jane?“ zeptala se. „Co se děje?“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Přední tiráž

Prolog

1