Copyright © Stephen King, 2004

Original English title: SONG OF SUSANNAH (DARK TOWER VI)

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd

Translation © Linda Bartošková, 2005

Cover image: Rhett Podersoo

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský - BETA s.r.o., 2020

Všechna práva vyhrazena.

ISBN 978-80-7593-257-0 (ePub)

ISBN 978-80-7593-258-7 (mobi)

Obsah

1. strofa Paprskotřesení

2. strofa Jak dlouho kouzlo vydrží

3. strofa Trudy a Mia

4. strofa Dogan pro Susannah

5. strofa Želva

6. strofa Hradní vyhlídka

7. strofa Léčka

8. strofa Panna nebo orel

9. strofa Eddie se kouše do jazyka

10. strofa Susannah-Mio, má rozštěpená dívko

11. strofa Spisovatel

12. strofa Jake a Callahan

13. strofa „Buď zdráva, Mio, buď zdráva, matko“

Stránky ze spisovatelova deníku Koda

Pro Tabby, která poznala, kdy je hotovo

„Tak jdi. Jsou jiné světy než tento.“

John „Jake“ Chambers

„Jsem věčně smutná dívka,

život mám plný trablů,

světem se musím stále toulat

a nemám přítele, který mi ukáže cestu…“

Tradicionál

„Spravedlivé je všechno, co chce Bůh.“

Leif Enger

Mír jako řeka

19

1. strofa

Paprskotřesení

JEDNA

„Jak dlouho to kouzlo vydrží?“

Nejdřív na tu otázku Rolandovi nikdo neodpověděl, takže ji položil znovu a tentokrát se podíval na druhou stranu obývacího pokoje fary, kde s Henchickem z Manni seděl Cantab, jenž měl za manželku jednu z mnoha Henchickových vnuček. Ti dva se drželi za ruce, jak už měli Manni ve zvyku. Starší muž toho dne přišel o vnučku, ale pokud pro ni truchlil, nedal to na své kamenné, nehybné tváři nijak znát.

Vedle Rolanda mlčky seděl Eddie Dean, který nikoho za ruku nedržel a byl strašlivě bledý. K němu se poturecku posadil na podlahu Jake Chambers. Přitáhl si na klín Ocha, což Roland ještě nikdy v životě neviděl a nevěřil by, že by brumlák něco takového strpěl. Eddie i Jake byli potřísněni krví. Ta na Jakeově košili patřila Bennymu Slightmanovi. Krev na Eddieho košili patřila Margaret Eisenhartové, dříve Margaret z Červené stezky, ztracené vnučce starého patriarchy. Eddie a Jake vypadali stejně unaveně, jak se Roland cítil, ale bylo jisto, že dnes večer nebudou moci odpočívat. Z dálky, z městečka, k nim doléhal rachot rachejtlí, zpěv a jásot.

Tady nikdo nejásal. Benny a Margaret byli po smrti a Susannah zmizela.

„Henchicku, pověz mi, to žádám: jak dlouho to kouzlo vydrží?“

Starý muž si nepřítomně prohrábl plnovous. „Pistolníku – Rolande –, to nevím. Kouzlo dveří v té jeskyni je mimo můj vliv. Což musíš vědět.“

„Pověz mi svůj názor. Založený na tom, co víš.“

Eddie zvedl ruce. Byly špinavé, za nehty měly krev a třásly se. „Pověz, Henchicku,“ řekl hlasem tak pokorným a ztraceným, jaký Roland ještě nikdy neslyšel. „Pověz, to žádám.“

Dovnitř vešla Rosalita, hospodyně père Callahana, a nesla podnos. Na něm hrnky a konvici s kouřící kávou. Aspoň ona si dokázala najít čas a převlékla se ze zakrvavených, uprášených džínů a košile do domácích šatů, ale i její oči byly stále vyděšené. Hleděly jí z tváře jako malá zvířátka z doupat. Nalila kávu a beze slova rozdala hrnky. Ani ona však nesmyla všechnu krev, jak si Roland všiml, když si bral svou kávu. Na pravé ruce jí zůstala šmouha. Patřila ta krev Margaret nebo Bennymu? To nevěděl. Ani se o to nestaral. Vlci byli poraženi. Možná se do Calla Bryn Sturgisu vrátí, možná ne. To záleželo na ka. Jejich ka byla Susannah Deanová, která ihned po boji zmizela a vzala s sebou i Černou třináctku.

Henchick se zeptal: „Tážeš se na kaven?“

„Tak, otče,“ přisvědčil Roland. „Zajímá mě vytrvalost kouzla.“

Otec Callahan si vzal svůj hrnek jen s pokývnutím hlavy a nepřítomným úsměvem, ale bez poděkování. Od chvíle, kdy se vrátili z jeskyně, mluvil jen málo. Na klíně mu ležela kniha s názvem Prokletí Salemu od nějakého autora, o kterém nikdy neslyšel. Údajně to měl být vymyšlený příběh, jenže se v něm objevoval i on, Donald Callahan. Dřív žil v městečku, v němž se příběh odehrával, účastnil se událostí, o nichž kniha vyprávěla. Hledal na obálce a záložce knihy fotografii autora se zvrácenou jistotou, že uvidí v nějaké podobě svou vlastní tvář (nejspíš takovou, jak vypadala v roce 1975, kdy se popisované události odehrály), ale žádný obrázek tam nebyl, jen nic neříkající poznámka o autorovi. Žil ve státě Maine. Byl ženatý. Napsal už jednu knihu, a se slušným ohlasem, pokud věříte citátům na obálce.

„Čím větší kouzlo, tím déle trvá,“ řekl Cantab a pak se tázavě podíval na Henchicka.

„Tak,“ souhlasil Henchick. „Kouzlo a mam, obé jedno jsou, a vyvěrají z minulosti.“ Odmlčel se. „Z minulosti, chápete.“

„Ty dveře se otevřely na mnoha místech a v mnoha dobách ve světě, z něhož přišli moji přátelé,“ řekl Roland. „Rád bych je otevřel znovu, ale tak, aby nás zavedly do těch dvou míst, kde jsme byli naposled. Dá se to provést?“

Čekali, zatímco Henchick a Cantab rozvažovali. Manni byli velcí cestovatelé. Pokud měl někdo potřebné znalosti, pokud někdo mohl udělat to, co Roland chtěl – co chtěli všichni –, pak to byli tito lidé.

Cantab se nesměle naklonil ke staříkovi, dinhovi Calla Červené stezky. Cosi mu pošeptal. Henchick poslouchal, tvář nehybnou, pak uzlovatou starou rukou pootočil Cantabovu hlavu a také mu cosi pošeptal.

Eddie poposedl a Roland vycítil, jak mladíkovi povolují nervy, snad i začne křičet. Položil Eddiemu chlácholivě ruku na rameno a ten se uvolnil. Aspoň prozatím.

Šeptaná porada pokračovala snad pět minut a ostatní čekali. Zvuky veselí, které k nim z dálky doléhaly, Roland snášel jen těžko a Bůh ví, jaké pocity budily v Eddiem.

Nakonec Henchick pohladil Cantaba po tváři a otočil se k Rolandovi.

„Myslíme, že to lze provést,“ prohlásil.

„Díky Bohu,“ zamumlal Eddie. Pak hlasitěji dodal: „Díky Bohu! Tak vyrazíme nahoru. Počkáme na vás na Východní cestě –“

Jenže oba vousatí muži vrtěli hlavou, Henchick s jakýmsi přísným smutkem, Cantab skoro s hrůzou.

„Nahoru do jeskyně Hlasů za tmy nepůjdeme,“ řekl Henchick.

„Ale my musíme!“ vybuchl Eddie. „Vy to nechápete! Nejde jenom o to, jak dlouho to kouzlo vydrží nebo nevydrží, jde taky o čas na druhý straně! Utíká tam rychleji, a jakmile je pryč, je pryč! Kristepane, Susannah už možná v tuhle chvíli rodí, a jestli je to děcko nějakej kanibal…“

„Poslouchej mě, mladý muži,“ přerušil ho Henchick, „a slyš mě velmi dobře, to žádám. Den už téměř uplynul.“

To byla pravda. Roland ještě nikdy nezažil, aby mu den proběhl mezi prsty tak rychle. Bitva s Vlky se odehrála brzy ráno, chvíli po úsvitu, pak se na silnici oslavovalo vítězství a truchlilo nad padlými (kterých bylo nevídaně málo, jak se nakonec ukázalo). Pak zjistili, že Susannah zmizela, pustili se nahoru k jeskyni a tam zjistili, co mohli. Než se potom vrátili zpátky na bitevní pole na Východní cestě, minulo poledne. Většina lidí z městečka už odešla, vítězně si odvedli své zachráněné děti domů. Henchick docela ochotně přivolil k této poradě, ale než dojeli zpět na faru, doputovalo slunce na opačnou stranu nebe.

Tak přece jen si v noci odpočineme, pomyslel si Roland, ale nevěděl, jestli je rád, nebo zklamaný. Spánek by mu však přišel vhod, tím si byl jist.

„Poslouchám a slyším,“ odpověděl Eddie, ale Roland nespouštěl ruku z jeho ramene a cítil, jak se mladík třese.

„I kdybychom byli ochotni jít, nepřesvědčili bychom dost jiných, abych šli s námi,“ vysvětlil Henchick.

„Jsi přece jejich dinh –“

„Tak, nazýváte mě tak, a zřejmě jím jsem, i když takové slovo není naše, jak víš. Většinou mě následují a uvědomují si dluh, který vznikl vůči vašemu ka-tet z dnešního díla, a děkovali by, jak jen by uměli. Ale nevystoupali by po této stezce a nevstoupili na toto strašidelné místo po setmění.“ Henchick pomalu a velmi přesvědčeně vrtěl hlavou. „Ne – to neudělají.

Poslouchej, mladý muži. Cantab a já se stačíme vrátit do Kra-ten Červené stezky, než se docela setmí. Tam svoláme náš lid do Tempa, který je pro nás tím, čím je Obecní síň pro zapomnětlivé.“ Pohlédl na Callahana. „Říkám odpusť, père, pokud tě takový výraz uráží.“

Callahan nepřítomně přikývl, ale ani nezvedl hlavu od knihy, kterou neustále obracel v rukou. Byla v ochranném plastovém obalu, jak první vydání často bývají. Na záložce byla tužkou lehce načrtnuta cena, 950 $. Druhý román od jakéhosi mladíka. Uvažoval, proč je kniha tak drahá. Kdyby narazili na majitele knihy, muže jménem Calvin Věž, rozhodně by se ho zeptal. A byla by to pouze první z celé hromady otázek.

„Vysvětlíme, co vlastně chceš, a požádáme o dobrovolníky. Jsem přesvědčen, že z šedesáti osmi mužů v Kra-tenu Červené stezky by až na čtyři nebo pět výjimek byli ochotni pomoct – spojit své síly – všichni. Tím se vytvoří mocné khef. Tak to nazýváte? Khef? Sdílení?“

„Ano,“ odpověděl Roland. „Sdílení vody, to říkáme.“

„Tolik mužů se nikam do přední části jeskyně nevejde,“ namítl Jake. „To by jich musela půlka sedět ostatním za krkem.“

„To není třeba,“ řekl Henchick. „Ty nejmocnější rozestavíme uvnitř – říkáme jim vysílači. Ostatní se můžou seřadit na stezce, ruku v ruce, závaží vedle závaží. Budou tam, než slunce zítra ráno vystoupí nad střechy. To vám zaručuju.“

„Stejně budeme muset dnes večer shromáždit naše magnety a závaží,“ řekl Cantab. Omluvně a trochu ustrašeně se díval na Eddieho. Mladíka sužovala hrozná bolest, to bylo jasné. A byl to pistolník. Pistolník by mohl zaútočit, a když to udělá někdo takový, rána nejde nikdy naslepo.

„Mohlo by být moc pozdě,“ řekl Eddie potichu. Hleděl na Rolanda svýma oříškově hnědýma očima. Byly teď celé zarudlé a zapadlé vyčerpáním. „Zítra by mohlo být moc pozdě, i kdyby kouzlo přece jen vydrželo.“

Roland otevřel ústa, ale Eddie zdvihl prst.

„Nevykládej nic o ka, Rolande. Jestli ještě jednou řekneš ka, přísahám, že se mi hlava rozletí na kusy.“

Roland ústa zavřel.

Eddie se znovu otočil ke dvěma vousatým mužům oblečeným do tmavých plášťů, podobných kvakerským. „A vy nevíte určitě, jestli kouzlo vydrží, že? Co by se dalo otevřít dnes večer, může pro nás být zítra zavřený navěky. A neotevřou je ani všechny magnety a závaží, co jich Manni mají.“

„Tak,“ souhlasil Henchick. „Ale tvoje žena s sebou vzala kouzelnou kouli, a ať je tvoje smýšlení jakékoli, Středosvětu a Pohraničí se ulevilo, když je ta věc pryč.“

„Prodal bych duši, jen abych ji tu zase měl, a ve svých rukách,“ pronesl Eddie zřetelně.

Všichni se při těch slovech polekali, dokonce i Jake, a Roland pocítil silné nutkání poručit Eddiemu, že to musí vzít zpět, že ta slova musí polknout. Proti jejich výpravě k Věži pracovaly mocné síly, temné, a Černá třináctka byla jejich nejzjevnější sigul. To, co se dá použít, se dá rovněž zneužít, a Oblouky duhy měly svůj vlastní zlovolný půvab, Třináctka největší ze všech. Možná v sobě sdružovala všechny ostatní. I kdyby ji měli v držení, Roland by musel vynaložit veškeré úsilí, aby nepadla Eddiemu Deanovi do rukou. V tom šíleném žalu, který právě prožíval, by ho koule v několika minutách buď zničila nebo z něj učinila otroka.

„Kámen by se napil, kdyby měl ústa,“ prohlásila Rosa suše a všechny tím vylekala. „Eddie, když necháme kouzla stranou, pomysli na tu stezku, která vede tam nahoru. Pak si představ šedesátku mužů, z nichž jsou někteří skoro stejně staří jako Henchick a pár je jich slepých jako krtek, jak se tam snaží potmě vylézt.“

„A k tomu ten balvan,“ přidal se Jake. „Pamatuješ na ten balvan, kolem kterého se musíš protáhnout, a nohy ti při tom trčí do vzduchu?“

Eddie nevolky přikývl. Roland viděl, jak se snaží smířit se s tím, co nemůže změnit. Jak se snaží zachovat si zdravý rozum.

„Susannah Deanová je také pistolník,“ řekl Roland. „Snad se o sebe nějakou dobu postará.“

„Nemyslím si, že Susannah může ještě o něčem rozhodovat,“ odpověděl Eddie, „a ty si to taky nemyslíš. Jde přece o Miino děcko, takže rozhodovat bude Mia, dokud to děcko – chlapíček – nepřijde.“

Rolanda se v tu chvíli zmocnilo tušení, a jako už mnohokrát za ta léta, která prožil, se ukázalo, že bylo pravdivé. „Ta možná rozhodovala, když odcházely, ale třeba nevydrží.“

Konečně promluvil Callahan, který zvedl hlavu od knihy, která ho tak ohromila. „Proč ne?“

„Protože to není její svět,“ odpověděl Roland. „Je to svět Susannah. Jestli nedokážou najít způsob, jak spolupracovat, možná společně zemřou.“

DVĚ

Henchick a Cantab se vrátili zase k Manni Červené stezky, kde shromážděným starším (a pouze mužům) nejdříve vyprávěli o dnešním díle a potom jim pověděli, co je očekáváno na oplátku. Roland šel s Rosou do její chalupy. Stála v kopci nad kdysi úhledným prevétem, který se proměnil v žalostné trosky. Uvnitř prevétu, jako zbytečná hlídka, stály pozůstatky Andyho, robota vzoru Posel (Mnoho dalších funkcí). Rosalita pomalu svlékla Rolanda. Když byl nahý, jak ho matka přivedla na svět, uložila se vedle něj na lůžko a masírovala ho zvláštními oleji: kočičím olejem na bolest a smetanovější, lehce vonnou směsí na nejcitlivější části těla. Milovali se. Vrcholu dosáhli společně (je to druh fyzické náhody, kterou pošetilci považují za osud) a pak poslouchali praskot rachejtlí odpalovaných na hlavní ulici Cally a bujaré hulákání folken, kteří podle toho halasu už měli víc než notně upito.

„Spi,“ řekla. „Zítra tě už neuvidím. Ani já, ani Eisenhart nebo Overholser, nikdo z Cally.“

„Takže umíš předpovídat budoucnost?“ zeptal se Roland. Vypadal odpočatě, dokonce pobaveně, ale i když se bořil hluboko do její horkosti, neustále ho hryzalo pomyšlení na Susannah: členka jeho ka-tet, a je ztracena. I kdyby se nestalo nic jiného, tato skutečnost by stačila zahnat opravdový klid nebo odpočinek.

„Ne,“ řekla, „ale čas od času leccos vycítím, jako každá jiná žena, zvlášť když se její muž chystá jít dál.“

„To pro tebe jsem? Tvůj muž?“

Pohled měla stydlivý, ale pevný. „Po tu chvíli, co jsi tu byl, tak ano, ráda si to myslím. Pravíš, že se mýlím, Rolande?“

Okamžitě zavrtěl hlavou. Bylo dobré být znovu mužem nějaké ženy, i když jen nakrátko.

Viděla, že to myslí vážně, a uvolnila se. Pohladila ho po hubené tváři. „Bylo to dobré setkání, Rolande, viď? Dobré setkání v Calle.“

„Tak, paní.“

Sáhla mu po zmrzačené pravé ruce, potom na pravý bok. „A co tvoje bolesti?“

Jí nebude lhát. „Hrozné.“

Přikývla, pak ho vzala za levou ruku, kterou se mu podařilo udržet mimo dosah humroidů. „A tahle?“

„Dobrá,“ řekl, ale v hloubi ucítil bolest. Číhala. Čekala, až přijde čas se vynořit. Rosalita ji nazývala suchou křivicí.

„Rolande!“ řekla.

„Tak?“

Její oči se na něho klidně dívaly. Stále ho držela za levou ruku, hladila ji, hmatala její tajemství. „Skoncuj tu svou záležitost, jak rychle jen můžeš.“

„To je tvoje rada?“

„Tak, srdíčko. Než ta tvoje záležitost skoncuje s tebou.“

TŘI

Eddie seděl na zadní verandě fary, když přišla půlnoc a den, který místní budou navěky nazývat Dnem bitvy na Východní cestě, se stal minulostí (a v budoucnu se stane mýtem… ovšem za předpokladu, že svět vydrží pohromadě dostatečně dlouho). Hluk oslav v městečku byl stále silnější a horečnější, až si Eddie začal dělat vážné starosti, aby celá hlavní ulice nelehla popelem. Ale vadilo by mu to? Ani za mák, říkám díky, jak račte. Zatímco Roland, Susannah, Jake, Eddie a tři ženy – Oriziny sestry, jak si říkaly – čelily Vlkům, zbytek callských se ustrašeně krčil v městečku nebo v rýžových polích u řeky. Ale za takových deset let – možná už za pět! – si budou vyprávět, jak si tehdy na podzim sáhli až na dno sil, když stáli bok po boku s pistolníky.

Byl nespravedlivý a v hloubi duše to věděl, ale ještě nikdy v životě se necítil tak bezmocný a proto ohrožený. Napomínal se, že nesmí myslet na Susannah, trápit se úvahami, jestli už porodila své démonické dítě nebo ne, ale stejně se přistihl v myšlenkách na ni. Odešla do New Yorku, to bylo jisté. Ale do které doby? Jezdili tam lidé v drožkách pod plynovými lampami, nebo se míhali sem a tam v antigravitačních taxících řízených roboty z North Central Positronics?

Je vůbec naživu?

Byl by se před takovou myšlenkou s hrůzou odtáhl, kdyby mohl, ale mozek dokáže být krutý. Neustále ji viděl někde ve stoce ve čtvrti Alphabet City a s cedulí s nápisem ZDRAVÍ TĚ KÁMOŠI Z MĚSTEČKA OXFORD pověšenou na krku.

Za zády se mu otevřely dveře do farské kuchyně. Ozvalo se tiché našlapování bosých nohou (sluch se mu zbystřil, vycvičil se a zlepšil stejně jako jeho ostatní zabijácká výbava) a k tomu cvakání drápů. Jake a Ochu.

Chlapec se posadil vedle něj na Callahanovu houpací židli. Byl oblečený a měl i dokařskou spojku. Visel v ní ruger, který Jake ukradl otci v den, kdy utekl z domova. Dnes prolil… nu, krev to nebyla. Ještě ne. Olej? Eddie se pousmál. Studeně.

„Nemůžeš spát, Jakeu?“

„Ejku,“ souhlasil Ochu a sesunul se Jakeovi k nohám, čumák položil na prkna mezi tlapami.

„Ne,“ řekl Jake. „Pořád přemýšlím o Susannah.“ Po chvilce dodal: „A o Bennym.“

Eddie věděl, že je to přirozené, ten chlapec viděl na vlastní oči, jak se jeho kamarád rozletěl na kousky, samozřejmě o něm přemýšlel, ale Eddieho stejně bodla trpká žárlivost, jako by si Jake měl šetřit veškeré ohledy jen pro manželku Eddieho Deana.

„Ten Taveryovic kluk,“ pokračoval Jake. „Byla to jeho vina. Zpanikařil. Rozběhl se. Zlomil si kotník. Kdyby ho nebylo, Benny by byl pořád naživu.“ A velmi tiše – dotyčného chlapce by zamrazilo až v srdci, kdyby to slyšel, o tom Eddie nepochyboval – Jake dodal: „Ten kretén… Frank Tavery.“

Eddie natáhl ruku, která nechtěla nikoho utěšovat, a přinutil se pohladit chlapce po hlavě. Měl dlouhé vlasy. Potřebovaly umýt. Sakra, potřebovaly ostříhat. Potřebovaly, aby nějaká matka dohlédla, aby se ten chlapec o svou hřívu postaral. Ale žádná matka tu nebyla, aspoň ne pro Jakea. A hle, stal se malý zázrak: Eddiemu se tím utěšováním ulevilo. Ne moc, ale trochu ano.

„Vykašli se na to,“ zabručel. „Co se stalo, stalo se.“

„Ka,“ řekl Jake hořce.

„Ká, ka,“ opakoval Ochu, aniž zvedl čenich.

„Amen,“ souhlasil Jake a zasmál se. Bylo znepokojivé, jak studeně to zaznělo. Jake vytáhl ruger z podomácku vyrobeného pouzdra a podíval se na něj. „Tenhle projde, protože pochází z druhé strany. Aspoň to říká Roland. Ostatní možná projdou taky, protože nebudeme todesovat. Kdyby neprošly, Henchick je schová v jeskyni a možná se pro ně budeme moct vrátit.“

„Jestli se vynoříme v New Yorku,“ řekl Eddie, „bude tam spousta bouchaček. A my je najdeme.“

„Ne takové, jako jsou Rolandovy. Strašně doufám, že projdou. V žádném světě, který se podobá tomu Rolandovu, žádné pistole nezbyly. To si myslím já.“

Eddie si to myslel také, ale nenamáhal se to říkat nahlas. Z městečka sem doléhal rachot rachejtlí, pak nastalo ticho. Veselí utichalo. Konečně utichalo. Zítra se bude nepochybně konat celodenní slavnost, dnešní oslavy budou pokračovat, ale bude méně opilých a trochu více družnosti. Rolanda a jeho ka-tet pozvou jako čestné hosty, ale jestli všemožní bohové budou dobří a dveře otevřené, oni už budou pryč. Hledat Susannah. Najdou ji. Žádné hledání. Najdou ji.

Jake, jako by mu četl myšlenky (a on to uměl, dokázal nahlížet do cizí mysli), řekl: „Pořád je naživu.“

„Jak to můžeš vědět?“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Přední tiráž

1. strofa Paprskotřesení