Hana Whitton

KDO CHCE ZABÍT JANE EYROVOU?

Lonngemoorské vraždy, spol. s r. o.

Ukážka z elektronickej knihy

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2013

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Hana Whitton, 2013

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2013

ISBN 978-80-243-5725-6

1.

Annie Brenton-Clarkeová se zahleděla z okna. Velšské univerzitní městečko Bannor halila neprostupná mlha, která houstla každým okamžikem.

Annie si povzdychla, odlepila se od okna a usadila se opět před laptop, který trůnil na impozantním mahagonovém psacím stole. Z Lonngemooru, malé idylické vísky, kde bydlela se svým anglickým manželem Peterem, ji zavedly do Walesu tentokrát povinnosti na místní univerzitě, kde jí nabídli semestr zajímavých přednášek; bude to její práce, nikoliv činnost její překladatelské agentury ABC Agency. I s tou občas navštěvovala různé semináře a přednášky, ale obvykle mnohem kratší a zaměřené obecně na otázky překladu.

Pozvání přednášet zde studentům bohemistiky o svém rodném jazyce a české literatuře přijala původně téměř s nadšením, i když se s manželem Peterem loučila jen nerada. Kdysi totiž v Bannoru také studovala a už tehdy jí to kouzelné romantické místo na břehu moře přirostlo k srdci. A pak – představovalo to jakýsi vítězný návrat. Kdysi sem přijela jako studentka, nyní se sem vrací coby pedagog.

Peter sem za ní jezdil na delší víkendy a zpočátku bylo vše docela příjemné. Jenže pozdní léto, pokud se zde, ve věčně deštivém Walesu dalo o nějakém létě vůbec mluvit, se kamsi rychle vytratilo.

A Annie si náhle uvědomila, že nějak pozapomněla, že podzim je ve Walesu drsný, a u moře zejména. Stmívalo se brzy, už záhy odpoledne, a nebylo snad dne, aby tu nepršelo, nebo spíš nelilo jako z konve. Vegetace sice zůstávala tím pádem svěže zelená jako zjara, ale ostrý ledový vítr, který se s nepříjemnou pravidelností zdvihal každého podvečera, vypovídal spíš o blížící se zimě. Hvízdal pak v komínech krbů a bičoval okenní tabulky provazci deště a slané vodní tříště, kterou sem přivál od moře.

Annie zde už byla celý měsíc, a tak na ni to zpočátku romantické počasí začínalo doléhat. V noci naslouchala dunění vln narážejících o nedaleké pobřeží a k ránu ji ze snu vytrhoval křik racků, znepokojivě připomínající kvílivý pláč.

Také dům, v němž ji ubytovali, člověku na optimistické náladě dvakrát nepřidal. Byla to vysoká třípatrová stavba, úzká tak, že připomínala typické holandské domy. Co domu scházelo na šířce, to mu stavitel dodal na hloubce – místnosti vypadaly jako groteskně protažené obdélníky. Dům byl vzadu téměř vestavěný do temně šedé břidlicové skály, takže v zadních pokojích panovalo pořád příšeří. Dole v kuchyni s malou jídelnou, z níž vedlo francouzské okno na titěrný dvorek a ještě titěrnější zahrádku, ohrazenou místo plotu břidličnou stěnou, se muselo i ve dne svítit. Když tam Annie každé ráno za umělého osvětlení snídala typickou, lehce gumovou anglickou topinku, neměla daleko k depresi.

Dům byl ale jinak pohodlný, téměř přepychově vybavený a hezky zařízený. Annie si udělala z velkého prostorného pokoje ve třetím patře pracovnu. Výhled odtamtud vedl na střechy okolních domů, a hlavně na moře, tak vysoko to bylo.

Ve druhém patře se nacházela snad ještě větší a prostornější ložnice a přes chodbu pak pěkná koupelna. V přízemí byl kromě té už zmiňované kuchyně malý obývací pokoj s okny do ulice, hlučný a neútulný.

Annie se přistihla, že u počítače jenom vysedává, namísto aby si připravovala další přednášku.

Natáhla se po mobilu a našla v něm číslo označené jako Domov.

V tu chvíli měla před očima obrázek poklidné vesničky Lonngemoor nedaleko Oxfordu, v níž si s Peterem koupili před nějakou dobou dům ze zlatavého pískovce. A také rozlehlou zahradu, v níž stála její kancelář. Chránily ji vysoké, pečlivě sestříhané živé ploty. A hlavně, byl tam Peter.

Rychle zmáčkla tlačítko volání. Číslo však bylo obsazené. Annie zklamaně odložila mobil a opět se zahleděla na monitor počítače, kde netrpělivě pulzoval kurzor.

Vtom se rozezvonil mobil. Annie sebou polekaně trhla a rychle se po něm natáhla. Veselé pocinkávání telefonního trylku se jaksi nepatřičně hlasitě rozléhalo tím vážným domem a Annie napadlo, že musí být slyšet až ven na ulici.

„Zkoušel jsem ti volat, ale mělas obsazeno,“ poznamenal Peter, když se přivítali. Vyznělo to trošku dotčeně. Annie jeho slova potěšila.

„A já zase volala tobě – tomu říkám telepatie.“ Oba se tiše zasmáli.

„Tak jak ti jde přednášení na alma mater?“ vyzvídal jako vždy Peter, který sám působil na Oxfordské univerzitě.

„Je to zvláštní pocit, vrátit se po letech na stejná místa, ale v jiné úloze,“ přiznala se Annie.

„Myslíš jako něco v tom smyslu, že se zločinec vrací zpátky na místo činu?“ Peter se pokusil o smích, ale moc se mu to nepovedlo. Annie věděla proč. Už několikrát se souhrou nepochopitelných okolností připletla jako svědek k několika zločinům a nakonec i k jejich vyšetřování. Tedy spíše se stala nedílnou součástí samotného vyšetřování, jež vedl oxfordský šéfinspektor Tim Leyland.

Peter, který to vše viděl jen velice nerad, tehdy s poněkud vynuceným úsměvem prohlásil, že by si tu překladatelskou agenturu měla přejmenovat na Lonngemoorské vraždy, spol. s r. o.

I nyní proto zazněla v jeho hlase pod tím naoko lehkovážným smíchem obava, zda se Annie zase nenachomýtla k nějaké záhadě.

„Všechno je prostě… jiné,“ řekla Annie. „A rozhodně tu přímo kypí společenský život! Počkej, až přijedeš na víkend! Dostalo se mi totiž pozvání pro nás pro oba na divadelní představení, které univerzita zčásti sponzoruje.“ Annie se natáhla a zalovila ve vzorně vyrovnané hromádce dopisů vedle počítače. „Tadyhle to mám. Annie Brenton-Clarkeová s chotěm. Bude nám ctí, přijmete-li pozvání divadelního spolku BARD z Bannoru na představení dramatizace Jane Eyrové od Charlotty Brontëové,“ četla Annie z pozvánky.

„Probůh, co tu nebohou Charlotte Brontëovou ještě všechno čeká!“ zalkal v předstíraném zděšení Peter. Na podobné ochotnické spolky měl totiž dost vyhraněný názor.

„Tak pozor, je to místní kulturní událost číslo jedna! Trochu úcty prosím!“ napomenula ho v žertu Annie. „No, na každý pád to bude zajímavé. Podle mě panuje mezi protagonisty jistá… tenze. Tedy spíš mezi některými protagonisty a manželkou režiséra, který se notabene obsadil do hlavní role Edwarda Rochestera.“

„Annie, já jen doufám, že se tam zase neschyluje k nějakému… dramatu. Neměla by ses raději vrátit?“ zeptal se Peter opatrně a v hlase mu zazněly skutečné obavy. Věděl, o čem mluví. Annie se už několikrát připletla k podobným situacím, které bohužel skončily tragicky, a málem i pro ni. Jako by něco podobného přitahovala.

„Ale prosím tě! Je to taková ta běžná záležitost – žárlivost, že si manžel dovolí věnovat se více vlastnímu koníčku než rodinnému krbu,“ konejšila ho Annie.

„No právě, podobné situace mohou být motivem k násilnému činu,“ upozornil ji Peter.

„Počkej, až sem zase přijedeš! Vždyť je to tu tak idylické, že se tu prostě něco podobného nemůže stát!“

„Nechval dne před večerem!“ varoval ji Peter.

A měl jako vždy pravdu.

Annie usrkla kávy a zamyšleně se zahleděla přes okraj tenkého šálku z okna studentské kavárny. Hustá clona nepřetržitého deště proměnila odpoledne v předčasný večer. Annie napadlo, že by místo toho brala raději tu mlhu.

Ve studentské kavárničce, kam si zašla po přednáškách na kávu, bylo však útulno a Annie se odtud do té nepohody venku příliš nechtělo.

Cítila, jak se jí tělem rozlévá příjemná únava.

V noci toho moc nenaspala. Ponocovala nad sepisováním přednášky, a když si pak šla konečně hodně dlouho po půlnoci lehnout, vytrhl ji z první dřímoty poryv větru s lijákem, který nepřestal ani ráno. Vichr pak zalomcoval oknem ložnice, které nápor nevydrželo a rozlétlo se dokořán. Závěsy v něm zavlály jako temná havraní křídla. Annie vyskočila z postele, najednou naprosto bdělá, a v rychlosti okno přibouchla. I tak ji přidrzlá dešťová sprška stačila pěkně zmáčet.

Annie tlumeně zaklela. Systém anglických oken, nebo spíš jejich složitého zavírání, jaké by člověk jinde v Evropě stěží našel, ji přiváděl k šílenství.

„Jistě jsem to okno zase pořádně nedovřela,“ zahučela si pro sebe.

Už aby tu byl Peter, pomyslela si sklíčeně. Bouřlivá noc, v níž se temné stíny zdály ještě tmavší a v každém neosvětleném koutě jako by číhalo nebezpečí, člověku na dobrém rozmaru dvakrát nepřidala.

A když se vichřice nakrátko utišila, dolehl k ní z ulice hlučný smích a ještě hlučnější halas, který přehlušil i tu činu venku.

Jistě to byli studenti vracející se z nějakého večírku.

Posléze zmlklo i to bujaré veselí někde dole pod okny, vytratilo se kamsi do jedné z úzkých jednosměrných uliček klikatících se k náměstí. Dům se na chvilku ponořil do ticha a potom ožil vlastním životem a stovkami tajuplných zvuků. Annie znala zvuky svého lonngemoorského domova a rozuměla jim, zato tyhle, v cizím prostředí, zněly jaksi zlověstně a strašidelně.

Natáhla se po dálkovém ovládači televize a pustila si zprávy. Ne že by jí to nějak zvlášť přidalo na dobré náladě, ale nakonec ji melodie nevtíravých hlasů moderátorů ukolébala do spánku, který téměř vzápětí přervalo zvonění budíku.

Byla teď proto ráda, že je už po přednáškách.

Opět se pořádně napila kávy. V téhle studentské kavárně uměli vskutku skvělé a hlavně silné espresso a ona cítila, jak se jí do žil po vlně ospalé letargie vlévá nová energie.

„Můžu se k vám posadit, Annie?“

Annie sebou trhla, vyrušena z líně se toulajících myšlenek, a pak rychle vzhlédla, vytržena z příjemného rozjímání.

Nad ní stála Bianka D´Orsi, v rukou podnos s čajovou konvicí, šálkem a pořádným kusem jablečného koláče apple pie, který tu také uměli skvěle. Koláč byl nadýchaný, se strouhanými jablky, zjevně šťavnatými a svůdně sladkými, a tulil se v závěji práškového cukru.

„Ach jistě, Bianko!“ Annie ukázala studentce na protější křesílko. Ráda přistoupila na familiární oslovování křestními jmény, které zde na univerzitě mezi profesorským sborem a studenty panovalo. Zdálo se jí to mile neformální a vytvářelo to otevřenou atmosféru.

Ostatně Bianka ani řádná studentka nebyla, zapsala se pouze na seminář bohemistiky. Diplom prý měla už dávno, a z nějaké prestižní univerzity, ale podle všeho se jí o tom mluvit nechtělo. A Annie to nechala tak, protože na studijním oddělení vedli jistě nějakou odpovídající dokumentaci a jí do toho zase celkem vzato nic nebylo.

Bianka s úlevným povzdechem odložila těžký podnos a vklouzla na místo naproti Annie.

Byla to neobyčejně krásná dívka kolem pětadvacítky. Atraktivní tvář s výraznými rysy jako by potvrzovala – stejně jako jméno – italský původ, i když ten Bianka pokaždé v žertu popřela.

Pleť jako by měla věčně nazlátlou od jižního slunce – v místním počasí ji nikdo nemohl podezírat z toho, že by ten bronz získala opalováním na bannorských plážích – a oči tmavé jako dva řeřavé uhlíky. Dlouhé černé vlasy si dnes stáhla do přísného ohonu, což dalo vyniknout půvabnému srdcovitému tvaru její tváře se smyslnými, plnými rty. Pyšnila se navíc vysokou štíhlou postavou a mnohé si podmanila dokonalým vystupováním, i když jiným připadala příliš strojená a roztomilá jen tam, kde to potřebovala.

Kolegyně z fakulty ji navíc považovaly na arogantní a povýšenou, ale Annie byla toho názoru, že jí spíš závidějí hezkou tvář a dobrý původ, a hlavně tučné bankovní konto, jímž se Bianka netajila.

Pocházela jistě z nějaké více než dobře situované rodiny, ale ani po tom Annie nehodlala pátrat. Z dotazníku připojeného k přihlášce věděla pouze to, že má Bianka diplom z přední londýnské univerzity a že pak pokračovala v dalším studiu postgraduálem ve Francii. Proto bylo s podivem, že si nyní vybrala právě tenhle kurz v poněkud odlehlém kampusu, s univerzitou specializující se spíš na přírodní vědy, ne na lingvistiku, jíž se Bianka zabývala.

Zdálo se, že se ostatních studentů straní, bavila se obvykle jen se staršími účastníky postgraduálu a s pedagogy. Annie ji párkrát zahlédla s Jeffem, který působil v divadelním ochotnickém spolku jako osvětlovač a technik a na fakultě byl rovněž něco jako děvče pro všechno.

Annie sice překvapilo, že se Bianka snížila k představiteli prostého plebsu, ale Jeff nepostrádal mužnou přitažlivost, takže se zase nebylo až tak čemu divit.

Bianka se zasmála a ukázala vidličkou na obrovský kus jablkového koláče, připomínající cihlu.

„Neměla bych to jíst!“ obrátila se k Annie a ukrojila si pořádné sousto. Podle všeho patřila k lidem, kteří si mohli dovolit takhle mlsat, aniž by přitom přibrali byť gram na váze, a Annie si dovedla živě představit, že ani tahle skutečnost krásné Biance na popularitě zrovna nepřidala. „Vidět mě náš režisér, roztrhne mě jako hada. Určitě by tvrdil, že se nedostanu do kostýmu, když si budu takhle dopřávat.“

To Annie rozesmálo. Režisér a hlavní protagonista bannorské dramatizace Jane Eyrové, v níž hrála také Bianka, byl laskavý a mírný muž, to věděl každý.

„Prosím vás, Bianko! Edward Rogers je přece taková dobrá duše!“

„Ne, pokud jde o divadlo! V tom ohledu jdou všechny žerty stranou. Role mi předepisuje, abych zůstala štíhlá.“ Bianka vzhlédla od lákavě vyhlížejícího moučníku a tiše zaklela.

Annie po ní vrhla překvapený pohled. Něco takového od kultivované krásky nečekala. Pak ale pochopila důvod Biančina rozladění. Na prahu se totiž objevil Edward Rogers.

„Já ho snad těmi řečmi přivolala!“ zalkala naoko zoufale Bianka. „Ten mi to tedy teďka osladí!“

Edwarda Rogerse, muže už dost přes třicet, obklopovala aura výjimečné osobnosti. Nedalo se mu rozhodně upřít charisma, ono vrozené osobní kouzlo, které mu jistě zaručilo oblibu u většiny žen, a nejen v Bannoru. Byl navíc bystrý, chytrý a vtipný, typický intelektuál, který usoudil, že by si měl doplnit již tak bohaté vzdělání dalším postgraduálem, a k tomu se přihlásil ještě na bohemistický seminář. Nevýrazná, pomenší a silně obtloustlá mladá žena, která ho doprovázela, byla Annie povědomá, ale nedovedla si ji v tuto chvíli zařadit.

Bianka jako by jí četla myšlenky. „Ta dáma, co Edwarda doprovází, je jeho manželka, Norma Rogersová. Myslím, že by také měla navštěvovat vaše přednášky, alespoň se na ně zapsala, ale na fakultě se zrovna moc neomží.“

Annie se zasmála tomu výrazu „neomží“.

„Dobrý obrat,“ pochválila Bianku. Napadlo ji přitom, jak rychle se člověku vloudí do jazyka místní barvité fráze a výrazy.

„Dozoruje tady Edwarda, nic jiného v tom jejím studiu není! O vzdělání jí jde až v poslední řadě, pokud vůbec. Žárlí na něj, tak je to! Hlavně na jeho divadlo!“ Bianka se při tom důvěrném sdělení k Annie naklonila, pak však rychle zmlkla, protože k nim Rogersovi zamířili.

Edward si změřil přísným pohledem Biančin jablkový koláč. Bianka trochu zrudla a provinile zaryla oči do talíře. Edward si ztěžka povzdychl a stručně tak vyjádřil hloubku své beznaděje nad nezodpovědným chováním hereček.

Annie napadlo, že Bianka nepřeháněla a že možná Edward skrývá za zevnějškem kultivovaného a příjemného intelektuála zcela jinou tvář.

„Přijdete se podívat v sobotu večer na naše představení, na Jane Eyrovou?“ obrátil se pak k Annie, na rtech už opět milý úsměv.

„Jistěže! Něco takového bych si přece nemohla nechat ujít!“ Edwardovi zjevně unikl ten dvojsmysl. „Přijdeme i s manželem. Peter přijede na víkend. Průběžně jsem ho o vaší inscenaci informovala.“ Annie si diplomaticky ponechala pro sebe Peterův nelichotivý komentář. S podobnými akcemi na univerzitě měl vlastní, a dost negativní zkušenosti. Annie však sama párkrát na zkoušku univerzitních ochotníků zašla, i když se tam zase příliš neomžila, jak by řekla Bianka, a jí to zase nepřipadalo tak špatné. Edward v sobě režisérský a herecký talent nezapřel.

Norma, která se sem rovněž přikolébala a upírala zatím pohled kamsi do horní poloviny vysokého okna, náhle ožila. „Vidíš, tomu říkám pozorný manžel!“ šlehla po Edwardovi ošklivým pohledem.

„To Peter opravdu je,“ ujistila ji Annie suše. Manželské výměny názorů na veřejnosti považovala vždy za trapně nevkusné.

Edward si opět povzdychl, jenže tentokrát to mělo do teatrálnosti daleko. S Normou nemá jistě zrovna lehký život.

„Moc se mi líbila vaše přednáška, Annie,“ převedl rychle řeč na jiné téma.

„To jsem opravdu ráda. Měla jsem strach, aby nebylo to srovnávání stylových rovin jazyka příliš teoretické.“

„Osvětlilo nám to všem řadu otázek,“ ujistil ji Edward. Pak vrhl rychlý pohled na hodinky. „Božíčku, musím už běžet! Máme generálku. Nezapomeňte na to, Bianko!“

„To by byla tragédie, kdybys na ni dorazil pozdě! Jane Eyrová by na tebe jednou pro změnu musela počkat!“ Norma se posměšně uchechtla. Žlučovitá zlost z ní doslova odkapávala.

„Nerad nechávám čekat kohokoli,“ namítl Edward s vynuceným klidem a pak se raději rychle rozloučil. „Tak zítra!“ řekl neurčitě.

„Zítra!“ mávla mu Annie na rozloučenou.

Bianka jen něco zahučela a Norma jim pak oběma odměřeně pokývla.

Bianka vyčkala, dokud jim manželský pár nezmizel z doslechu.

„Někdy je mi Edwarda doopravdy líto. Nemá to s Normou lehké. Nejspíš žárlí i na tu chudinku Jane, to je skutečně směšné!“

„Ona se ta představitelka Jane Eyrové doopravdy jmenuje také Jane?“ vyzvídala Annie. Marně si to nyní pokoušela vybavit, i když divadelní zkoušky párkrát navštívila. Bylo to ale vždycky jen na chvilku, a obvykle ji odtamtud odvolali.

Celá tahle bizarní situace ji nicméně začínala zajímat, i když se na začátku své nové univerzitní dráhy zapřisáhla, že se na rozdíl od některých pedagogů do soukromí studentů míchat nebude. Sama měla ještě v živé paměti, jak nepříjemné to je, a navíc to považovala za velmi neprofesionální. Bianka přikývla. „Ano, jmenuje se Jane, Jane Evishamová.“

„Je to zvláštní – majitel panství, který v románu Jane Eyrová chudou guvernantku Jane zaměstnal, se jmenoval Edward Rochester – a tady ho bude ztělesňovat Edward Rogers. A Jane Eyrovou bude zase hrát Jane Evishamová. A vy, Bianko, hrajete Bianku, která měla na pana Rochestera políčeno.“

Bianka po jejích slovech zaklonila hlavu a dala se do srdečného smíchu. Znělo to uvolněně a přirozeně a odplavilo to hořkou pachuť, kterou po sobě zanechala Norma Rogersová. „No to bych si dala! Tedy mít ve skutečnosti políčeno na Edwarda Rochestera alias Edwarda Rogerse. S takovou saní, jako je ta jeho ctěná choť Norma, bych se do sporu dostat rozhodně nechtěla. Ta ženská je schopná jednou ze žárlivosti někoho zabít, to mi věřte! Ale teď vážně – ano, hraju tu odporně bohatou a krásnou dámu, která se chtěla provdat za majitele panství Rochestera. Ale je tu ještě jedna věc,“ upozornila Bianka Annie, poté co se zase uklidnila. „Nebudete tomu věřit, ale Edward má také dcerku a také Adélku, stejně jako pan Rochester v příběhu o Jane Eyrové. Necítíte v tom ruku osudu, Annie?“ Bianka však odpověď na svou řečnickou otázku ani nečekala. Vmžiku pokračovala dál. „Jenže tu Jane Evishamová na rozdíl od románu ve skutečnosti nedoučuje, aby se pak zamilovala do svého zaměstnavatele.“ Bianka se na chvilku zarazila. „I když… kdoví. Nejsem jediná, komu neuniklo, že si Edward s Jane nejsou lhostejní. To proto Norma tak děsně žárlí.“ Bianka náhle zvážněla a zamyslela se, pak ale mávla rukou, jako by chtěla tu dotěrnou myšlenku zahnat. „Kdoví jak to je doopravdy! Nechci šířit klepy. Norma se ale do toho příběhu o nepříliš hezké a chudé guvernantce, která našla štěstí po boku bohatého a urozeného gentlemana, i když byl předtím trapně ženat, hodí. Nejmenuje se sice Bertha, jako paní Rochesterová, ale praštěná je stejně jako ona, ne-li víc. Rogers by si měl dávat pozor, aby mu jednou nezapálila střechu nad hlavou, jako to udělala šílená paní Rochesterová. Jak už jsem vám říkala, podobný čin se v jejím případě vyloučit nedá.“

„Neděste mě, Bianko!“ Annie se snažila to temné proroctví zahnat smíchem, ale nějak se jí to nedařilo.

Vybavila si Peterova slova o tom, že by mohla přejmenovat svou překladatelskou agenturu na Lonngemoorské vraždy, spol. s r. o., protože Annie jako by přitahovala podobné dramatické situace. Při poslední, zdánlivě nevinné překladatelské konferenci na hradu Leerhill došlo k několika vraždám a Annie se málem sama stala jednou z obětí. Tentokrát se však před odjezdem do Walesu zapřisáhla, že se něčemu podobnému rozhodně vyhne velkým obloukem.

Nyní ji při Biančině řeči lehce zamrazilo – události jako by se opět dávaly i bez jejího přičinění do pohybu a bylo nad její síly zastavit je.

Ach, tohle jsou jistě jen obvyklé historky, kterými se baví univerzitní kampus, usoudila pak a mávla nad tím v duchu rukou.

Jenže pouhé historky to nebyly a Annie se o tom měla brzy přesvědčit sama.

Annie si hověla na posteli a bezmyšlenkovitě přepínala televizní kanály. Chvilku setrvala u toho regionálního, velšského, a zaposlouchala se do libozvučné velštiny. Pozapomenutý jazyk se podařilo zdárně oživit a nebylo výjimkou zaslechnout ho na živých bannorských ulicích. Annie se kdysi velštinu učila, protože jazyky, to byl její koníček, a i nyní se zmohla na pár společenských frází, kterými si místní získala. Velšská předpověď počasí však věstila zase strašné věci, a tak Annie rychle změnila program.

Ve strhujícím thrilleru se nějaká zděšená žena s jekotem vyřítila z hořícího domu.

„No to je skoro symbolické!“ usoudila sklesle Annie, protože si vybavila odpolední rozmluvu s Biankou. „Já se té story o Jane Eyrové snad nezbavím!“ Odhodila ovladač na postel, vstala a zamířila k oknu.

Výjimečně nelilo a mezi mračny, rýsujícími se proti noční obloze jako světlá, potrhaná krajka, vykoukl měsíc.

Annie rychle pohlédla na hodinky. Bylo půl deváté.

Usoudila, že na romantickou procházku podél mořského břehu ještě není zase tak pozdě.

V Bannoru sice občas pozdě do noci hlučeli studenti, ale rušení nočního klidu, to byl asi tak největší zločin, jakého se tu kdy někdo dopustil.

Annie vyšla z ložnice, seběhla ze schodů a z věšáku u dveří strhla jedním zručným pohybem nepromokavý kabátek, který na podobné procházky nosila, neboť v Bannoru, co se počasí týkalo, člověk nevěděl takříkajíc dne ani hodiny.

Venku před domem ji objala chladná tma a vítr jí ostře a slaně dýchl do tváře.

Annie nakrátko zaváhala, zda tu romantickou procházku nakonec nezrušit a nevrátit se raději do útulného tepla ložnice, ale pak tu myšlenku zavrhla a vykročila strmě se svažující úzkou uličkou k moři. Z náměstí sem doléhal veselý ruch a v některých obchodech se ještě svítilo. V Annie to vyvolalo nostalgické vzpomínky na doby, kdy žila ještě v Praze a vracívala se někdy pozdě domů z práce. Městu už dávno odvykla, a přesto na ně vzpomínala ráda.

U moře se ocitla ve chvilce. Břeh tu byl zregulovaný a opatřený vysokou zdí, která hyzdila přirozenou krásu ostrohu, z něhož se táhlo daleko do moře dlouhé molo. Bylo určené pro rodinné vycházky anebo pro podvečerní schůzky milenců. Po obou stranách je lemovalo umně tepané zábradlí připomínající krajku a v pravidelných rozestupech ho zdobily nevelké pavilonky, z nichž se mohli návštěvníci kochat vyhlídkou na moře a protější ostrov Anglesey.

Annie napadlo, že vypadá jako to slavné molo v Brightonu, po němž ve viktoriánské době korzovaly za nedělních odpolední svátečně nastrojené dvojice.

Zamířila k němu a vydala se po prknech vlhkých mořskou tříští k prvnímu pavilonku, jehož přední čast předělali na krámek s kýčovitými suvenýry. Opřela se za ním o zábradlí, umělecky pojednávající složitě proletené listoví a blíže neurčitelné květiny, a zahleděla se na moře.

Naproti leželo Anglesey a osvětlení, které tam lemovalo břeh, se zrcadlilo ve vodě jako velké, lehce se pohupující perly.

Měsíční paprsky se rozběhly po mořské hladině a postříbřily ji jako hrst rozhozených penízků.

Byl to kouzelný pohled. Annie zatoužila, aby tu s ní byl Peter a mohli tu krásu sdílet spolu.

Městský hluk se kamsi vytratil, vystřídán šuměním moře a poryvy větru.

Po chvíli se do toho velebného mořského příboje začaly rušivě mísit blížící se hlasy.

Pozdní návštěvníci mola si ji v přítmí altánku nevšimli a Annie se raději ani neotočila, protože neměla náladu zapřádat nějakou plytkou společenskou konverzaci o ničem. Dvojice, která navíc jistě toužila po soukromí, ji minula a kráčela dál. Vítr jim rval od úst útržky hovoru, které pak dolétly k Annie.

„Neměla bys tu roli tak prožívat, Jane!“ radil rázně mužský hlas.

Žena něco tiše namítla.

Annie napadlo, že se story o Jane Eyrové doopravdy asi nezbaví, protože ta dvojice, to museli být aktéři ochotnické dramatizece klasického díla, kteří se po zkoušce vydali na romantickou procházku.

Annie se otočila – ta drobná štíhlá dívka musela být Jane Evishamová – a snažila si v rychlosti k tomu jménu vybavit i tvář. Pak si vzpomněla, že Jane Evishamovou měl někdo alternovat, ale netušila kdo. Zastyděla se. Nevěnovala té prestižní kulturní akci odpovídající pozornost. A to rozhodně měla – dobrý pedagog se musí zajímat o podobnou činnost svých studentů. Jeho práce by neměla skončit přednáškou a opravením písemných prací.

„Nebyla bys první, komu popletl hlavu!“ pokračoval muž.

Mohl to být Jeff? Vítr jeho hlas značně zkreslil.

„Zato já…“ Dvojice v tu chvíli zmizela za dalším pavilonkem zdobícím molo a Annie usoudia, že bude asi lepší se nenápadně vytratit.

Viděla toho víc než dost.

„A to se ten Jeff zdál tak solidní,“ utrousila.

Vrhla poslední pohled na postříbřenou mořskou hladinu a vydala se na zpáteční cestu.

Vtom k ní dolehl ostrý ženský výkřik a pak se ozvalo pořádné plesknutí silně připomínající vydatný políček.

Annie se zarazila a rychle se otočila.

Po molu k ní běžěla dívka, dlouhé plavé vlasy rozevláté, tvář zrudlou.

Byla to Jane Evishamová.

Annie si uvědomila, že se s ní už několikrát musela setkat na fakultě, ale ta dívka byla tak plachá, tichá a tak zoufale submisivní, že ji téměř nikdo nevnímal. Přesto zjevně upoutala až příliš Jeffovu nevítanou pozornost.

„Jane!“ zavolala na ni tiše Annie. „To jsem já, Annie, lektorka z univerzity!“

Annie si v okamžiku, kdy ta slova vypustila z úst, uvědomila, jak stupidně znějí.

Jane to však uklidnilo. Zastavila se před Annie a snažila se popadnout dech.

„Jste v pořádku?“ zeptala se starostlivě Annie.

Jane jen přikývla a dlaní si přejela po zardělé tváři.

„Jsem husa!“ vyhrkla. „Dalo se čekat, že když se vypravím s Jeffem po setmění na molo, že… Ale já si myslela, že chodí s Biankou. Každý si to myslí.“

Annie ji chlácholivě objala kolem ramen. „Hlavně že se nic nestalo. Pojďte, vrátíme se domů.“

Jane jen přikývla.

„Víte, on se Jeff zdá vždycky tak… přátelský a hodný… Mě prostě nenapadlo, že si začne… dovolovat!“ vypravila ze sebe, když vykročily od mola k náměstí.

„Jeff… to je ten váš divadelní technik?“ zeptala se Annie pro jistotu.

Jane přikývla. „Ano, ten. Věřila byste tomu? Začal vést přímo nechutné řeči o Edwardu Rogersovi. Že prý bych nebyla první, která doplatila na to, že… že k němu pocítila… no prostě že se do něj zamilovala! Ach bože!“ Jane dramaticky zvýšila hlas a Annie napadlo, do jaké míry tuhle scénu hraje a do jaké ji skutečně prožívá. „Někdo dokáže jedovatou slinou pošpinit kdeco!“ horlila dál Jane. „Nás s Edwardem pojí pouze vášeň pro divadlo a společný profesionální zájem, nic víc.“

O tomhle mohla být Annie možná přesvědčená po rozmluvě s Biankou, ale rozhodně ne po tomhle extempore na bannorském molu.

Přesto však cítila zodpovědnost za mladou studentku, zjevně otřesenou překvapivými sděleními a po nich patrně milostnými návrhy osvětlovače a technika Jeffa.

„Co kdybychom si zašly někam na kávu, Jane?“ navrhla tedy. „Takhle se na kolej vrátit nemůžete!“

Jane k ní vděčně vzhlédla, v očích slzy, a opět jen mlčky přikývla.

Zamířily pak na náměstí. A Annie v duchu zalitovala, že nezůstala u toho velšského televizního programu.

2.

Ve velké posluchárně, kterou pro dnešní večer proměnili v divadelní scénu, panovalo příjemné a uklidňující příšeří a také stejně příjemné teplo.

Annie s Peterem to uvítali, protože i za tu krátkou cestu od jejich domu k nové univerzitní budově, tyčící se hrdě vedle starých vznešených fakultních areálů, promokli téměř na kůži. Ostrý, silný ledový vítr vanoucí od severu přihnal déšť od moře a ten chladný příval měl hořkou, slanou příchuť jako slzy.

Na oba nyní začínala dotírat ve vyhřátém přítmí slastná ospalost. Annie vzala Petera před představením na večeři do tradiční velšské hospůdky. Peter se sice zpočátku tvářil rozpačitě, když mu doporučila místní specialitu – velšskou zeleninovou polévku a chléb z mořských chaluh, avšak první sousto jeho pochybnosti zcela rozptýlilo. Jídlo to ale bylo vydatné, a tak nebylo divu, že se jim oběma chtělo nyní spát.

Ta malátná ospalost však vzala záhy zasvé, protože strhující drama vztahu Jane Eyrové a Edwarda Rochestera v pojetí režiséra a zároveň hlavního protagonisty Edwarda Rogerse ožilo novým životem a vtáhlo diváky do děje.

Annie s téměř zatajeným dechem sledovala meandry příběhu, který tak dobře znala a jemuž přesto Edward i ochotníci vdechli nový život. Možná ji děj přitahoval nyní více, protože znala takříkajíc jeho zákulisí – napjatý vztah manželů Rogersových, úlohu, kterou v něm podle všeho hrála Jane Evishamová, a Jeffovo flirtování s Biankou i s Jane.

Peter se k ní naklonil a pošeptal jí do ucha: „Je to opravdu dobré! Mělas pravdu! Ten ochotnický spolek mě příjemně překvapil! A tomu Edwardu Rogersovi dlužím omluvu!“

„To mně taky! A Edwardovi tu omluvu dlužím i já!“ upozornila ho šeptem Annie.

Jane Evishamová a Edward Rogers teď stáli v kuželu ostrého světla, které na ně obratně zamířil odněkud shora osvětlovač Jeff, aby tak potlačil vše okolo nich, co by rušilo intimitu této scény. Nemusel to ale ani dělat, ti dva jako by nic kolem sebe stejně nevnímali, ponořeni pohledy jeden do druhého. Jako by tak okolí zcela vytěsnili. Byl to dobrý herecký výkon, anebo ti dva prožívali na jevišti něco podobného, co pociťovali skutečně i v životě?

Annie si tu otázku položila, stejně jako Peter, ale odpověď na ni neznali.

„Vidíš, to co já?“ šeptla Annie.

Peter na ni pouze vrhl významný pohled.

Jane Evishamová byla nevýrazná tichá dívka, kterou mezi ostatními studenty, živými, veselými a plnými zájmu o kdeco, Annie snadno přehlédla. Ne však zde, kdy stála na provizorním jevišti coby Jane Eyrová, zmítaná mezi hlubokou láskou k ženatému Rochesterovi a morální povinností. Velké tmavé oči jí plály z úzké, téměř nehezké tváře a bledé rty se jí chvěly. Dlouhé vlasy, které měly onen neurčitý, matný odstín popelavé plavosti, si stáhla do přísného uzlu v týle, jak to vyžadovala role. Ta nepřístupnost jí kupodivu dodala na jisté přitažlivosti. Stejně jako oheň, který jí plál v nitru.

Jane Evishamová tu roli nehrála, ona ji žila. Annie opět napadlo, do jaké míry do ní promítá vlastní city, i když jí na molu a pak později v kavárně tvrdila, že je doopravdy pojí pouze platonické přátelství. Co když je Normina žárlivost oprávněná? položila si Annie v duchu otázku. Pak ale podobné myšlenky zapudila, protože ji odváděly od sledování hry.

„Nemůžeš mne jen tak opustit, Jane, ne teď, když jsme se konečně našli!“ Edwardův hlas se dramaticky zlomil v mužně potlačovaném vzlyku.

„Jsi ale ženatý, Edwarde!“ Jane ta slova vykřikla s takovou silou, že to znělo jako obvinění.

„Vidělas ji přece… vidělas mou manželku! Mám snad po celý život platit za jeden jediný omyl?“

Peter se opět naklonil k Annie. „Tohle přece v Jane Eyrové zrovna takhle není!“ namítl šeptem.

„Je to volná dramatizace,“ upozornila ho Annie. „A pak, má to pozadí. Třeba tím chce režisér své první herečce něco sdělit. Počkej, až ti vylíčím to emocionální dusno, které tu zjevně panuje!“ proradila mu Annie.

Koniec ukážky

Table of Contents

1.

2.