Jozef Bystrický (ed.)

Zajatecký denník povstaleckého dôstojníka Štefana Antolíka

Ukážka z elektronickej knihy

Zajatecký denník povstaleckého dôstojníka

Štefana Antolíka

Editori: doc. PhDr. Jozef Bystrický, CSc.

Prepis a úprava textu: Dana Kadnárová

Jazyková úprava: Jozefína Mikovínyová

Obálka, grafická úprava a sadzba: Mgr. Ivan Kocák

Fotografie: rodinný archív

Vydavateľ:

Múzeum Slovenského národného povstania

Kapitulská 23

975 59 Banská Bystrica

www.muzeumsnp.sk

Tlač: Tlačiareň P+M, Turany

Prvé vydanie

© Múzeum Slovenského národného povstania 2019

ISBN 978–80–89514–59–5

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2020

Úvod editora

Súčasťou histórie 2. svetovej vojny sú aj osudy miliónov vojnových zajatcov, ktorí sa ocitli v zajateckých táboroch bojujúcich armád. Medzi nimi boli aj tisíce bývalých príslušníkov povstaleckej 1. čs. armády na Slovensku, ktorí padli do nemeckého zajatia. Podľa ustanovení Ženevskej dohody o zaobchádzaní s vojnovými zajatcami z 27. júla 1929, malo sa s nimi „zaobchádzať v každom čase ľudsky“, mali sa „chrániť pred skutkami násilenstva, urážkami a zvedavosťou obecenstva…“, mali mať právo, „aby sa mala v úcte ich osobnosť a česť“.[1] Ich ubytovanie malo poskytovať záruky dodržania hygieny a zachovania zdravia. Potravinové dávky mali mať čo do množstva i kvality rovnaké, ako príslušníci miestnych vojenských jednotiek. Tieto, ale aj ďalšie ustanovenia citovanej dohody[2], napriek ich záväznosti[3] však mocnosti oboch vojnových koalícií nedodržiavali.

Zajatých príslušníkov povstaleckej 1. čs. armády na Slovensku bolo možné v období od konca októbra 1944 do konca vojny v Európe nájsť minimálne v 31 nemeckých zajateckých táboroch. Ich pobyt v tábore sa spravidla začínal tzv. očistou, ktorá zahrňovala strihanie, holenie, odvšivenie, kúpanie a pod. Potom nasledovalo fotografovanie zajatcov s prideleným zajateckým číslom na prsiach. Každý zajatec mal osobnú zajateckú kartu (Personalkarte), ktorá po vyplnení obsahovala viaceré osobné údaje. Okrem dát narodenia, údajov o povolaní, o príbuzenstve a jeho adrese, boli tam aj údaje o vojenskej hodnosti, príslušnosti k druhu vojska prípadne útvaru pred zajatím, miesto a čas zajatia, čas zaevidovania v zajateckom tábore, zajatecké číslo, označenie zajateckého tábora a fotografia so zajateckým číslom. Karta obsahovala aj ďalšie rubriky, ktoré sa vyplňovali pri premiestňovaní, pri zaraďovaní do pracovných skupín, liečení atď. Ak bol zajatec preložený do iného zajateckého tábora, osobnú kartu odosielali s ním. Pred oslobodením zajateckého tábora boli zajatecké karty zvyčajne ničené, časť z nich sa však dostala do rúk spojeneckých jednotiek, ktoré tábor oslobodili, respektíve do rúk zajatcov. Niekoľko sto originálnych zajateckých kariet účastníkov Slovenského národného povstania sa v súčasnosti nachádza v Slovenskom národnom archíve v Bratislave.

Každý vojnový zajatec mal osobný identifikačnú štítok, na ktorom bolo uvedené označenie zajateckého tábora (napríklad Stalag XVII A[4]) a osobné číslo zajatca (napríklad 163640). Zajatec ho nosil zavesený na krku. V prípade premiestnenia zajatca do iného zajateckého tábora osobné číslo, ktoré dostal v kmeňovom zajateckom tábore, mu zostávalo.

Prevažná časť príslušníkov 1. čs. armády na Slovensku padla do zajatia počas posledných dní obrany povstaleckého územia na konci októbra a v priebehu prvej dekády novembra 1944. Prvé dni v nemeckom zajatí spravidla prežívali v zberných strediskách zajatcov, ktoré boli zriadené v Malackách, Martine, Nitre, Ružomberku, Štubnianskych Tepliciach[5] a Žiline. Pobyt v nich trval niekoľko dní. Potom nasledovalo premiestňovanie zajatcov do prechodných (tranzitných) zajateckých táborov, skrátene nazývaných Dulag[6]. Tieto už mali svoje čísla, a to trojmiestne pre mužstvo a dvojmiestne pre dôstojníkov.[7] Zajatcov po roztriedení odosielali do stálych (kmeňových) zajateckých táborov, ktoré boli rozdelené na: a/ zajatecké tábory pre mužstvo a poddôstojníkov, skrátene nazývané M-Stalag alebo Stalag[8]; b/ zajatecké tábory pre dôstojníkov, skrátene nazývané Oflag[9].

Príslušníci 1. čs. armády na Slovensku, ktorí padli do zajatia v priebehu Slovenského národného povstania a v súvislosti s bojovou činnosťou proti nemeckým okupačným jednotkám po jeho potlačení, boli vo väčšom počte sústredení najmä v zajateckých táboroch Stalag IV B Mühlberg/Elbe, Stalag IV C Wistritz bei Teplitz Schönau[10], Stalag IV D Torgau, Stalag IV F Hartmannsdorf s pobočným táborom Stalag IV F/Z Altenburg pre dôstojníkov, Stalag VIII A Görlitz[11], Stalag VIII B Lamsdorf[12], Stalag VIII C Sagan[13], Stalag IX B Bad Orb, Stalag IX C Bad Sulza, Stalag X B Sanbostel, Stalag XI A Altengrabov, Stalag XI B Fallingbostel, Stalag XVII A Keiserstenbruch[14] a Stalag XX Danzing[15].

Celkový počet zajatých príslušníkov povstaleckej armády, ktorí sa dostali do nemeckých zajateckých táborov, pravdepodobne najpresnejšie prezentujú údaje z tzv. Ženevskej štatistiky Medzinárodného Červeného kríža. Podľa tejto štatistiky bolo v sieti nemeckých zajateckých táborov k 1. januáru1945 registrovaných celkom 15 201 Slovákov[16], z toho 384 dôstojníkov, 809 poddôstojníkov, 13 684 príslušníkov mužstva a 278 civilných osôb.

Jedným z necelých štyroch stoviek zajatých dôstojníkov povstaleckej armády, ktorí v nemeckom zajatí pretrpeli takmer pol roka a po oslobodení tábora ďalších šesť týždňov museli v Nemecku čakať na návrat do vlasti, bol poručík v zálohe Štefan Antolík. Svedectvo o tom, čo v tom čase prežil, podáva denník[17], ktorý si viedol počnúc 28. októbrom 1944 až do 31. mája 1945.

* * *

Štefan Antolík sa narodil 29. decembra 1916 v Spišskom Podhradí. V rodnom mestečku absolvoval päť ročníkov ľudovej a štyri ročníky meštianskej školy. Potom študoval na učiteľskom ústave v Spišskej Kapitule, ktorá bola jedným z centier cirkevného školstva na Slovensku. Štúdium ukončil maturitou v roku 1938.

1. októbra toho istého roka bol prezentovaný k výkonu prezenčnej vojenskej služby, ale v dôsledku odkladu jej nastúpenia bol tým istým dňom preložený na trvalú dovolenku. Vďaka tomu mohol 16. októbra 1938 nastúpiť do zamestnania ako učiteľ na gréckokatolíckej ľudovej škole v Jovse. Tam pôsobil do 31. augusta 1939 a 1. septembra prešiel do rímskokatolíckej ľudovej školy v Lastovciach. O rok neskoršie sa mu skončil odklad nástupu na prezenčnú vojenskú službu a 21. októbra 1940 sa stal vojakom pešieho pluku 5 v Levoči. V tom istom pluku bol od začiatku apríla do konca novembra 1941 absolventom poddôstojníckej školy. Medzitým,

26. júna, odišiel s levočským peším plukom 5 na východný front, z ktorého sa vrátil 30. novembra 1941 v hodnosti slobodníka. Po návrate na Slovensko bol

1. decembra 1941 premiestnený do bratislavskej Školy pre výchovu dôstojníkov v zálohe, kde v polovici januára 1942 získal postavenie ašpiranta a 1. apríla sa dočkal povýšenia do hodnosti desiatnik ašpirant. Po skončení tejto školy (19. 5. 1942) sa v pešom pluku 5 stal veliteľom čaty. V rovnakej funkcii ho 1. júla 1942 povýšili na dôstojníckeho zástupcu. 20. októbra 1942 bol preložený do zálohy a súčasne ponechaný v ďalšej činnej službe počas brannej pohotovosti štátu. Jeho hodnostný postup v armáde Slovenskej republiky vyvrcholil vymenovaním za poručíka pechoty v zálohe s platnosťou od 1. januára 1943. Službu v slovenskej armáde skončil na konci augusta 1944, kedy sa stal príslušníkom povstaleckej československej armády na Slovensku. Do bojov proti nemeckým okupačným jednotkám sa ako veliteľ roty aktívne zapojil už v prvých dňoch Slovenského národného povstania, keď v zostave bojovej skupiny Martin[18] bola jeho rota zasadená v priestore severozápadne od Vrútok. Po reorganizácii povstaleckej armády, uskutočnenej na konci prvej dekády septembra 1944, bojoval so svojou rotou v zostave práporu Diamant[19], ktorý bol súčasťou IV. taktickej skupiny[20]. Prápor bol spočiatku zasadený do obrany na Hornej Nitre v priestore obce Nedožery – Brezany. Koncom septembra 1944 operoval medzi Kremnicou a Handlovou. Začiatkom októbra odrážal útoky nemeckých okupačných jednotiek, ktoré sa snažili obsadiť Blaufus[21] a Blaufuský štít. Jednotky práporu absolvovali ďalšie boje pri Sklenom a na Skalke v Kremnických vrchoch. Rota por. v zál. Antolíka podľa nariadenia veliteľa práporu v noci z 26. na 27. októbra ustúpila z priestoru Suchej Hory, presunula sa do Ulmanky a zvyšok jej príslušníkov zaujal obranu na jej severnom okraji. 27. októbra, okolo sedemnástej hodiny, tu por. v zál. Antolík spolu so svojimi podriadenými padol do nemeckého zajatia. Prvé dni zajatia prežil v Banskej Bystrici, kde v tom čase bola sústredená väčšina zajatých dôstojníkov povstaleckej armády.

1. novembra bol spolu s ďalšími asi 3 000 zajatcami presunutý do tábora zajatcov v Štubnianskych Tepliciach. Na druhý deň, po oddelení dôstojníkov od mužstva a poddôstojníkov, dôstojníkov prepravili vlakom do Bratislavy a umiestnili vo vojenskej väznici. Po troch týždňoch pobytu vo vojenskej väznici ich premiestnili do dievčenského gymnázia na Dunajskej ulici. Tam zotrvali až do 12. decembra, kedy sa začal ich prevoz vlakovým transportom do kmeňového zajateckého tábora Stalag XVII A v Keisersteinbruchu[22], do ktorého prišli 13. decembra. V tomto tábore im v polovici decembra 1944 pridelili šesťmiestne zajatecké čísla. Ich prvé trojčíslia boli 133 a 164. Poručíkovi v zál. Antolíkovi bolo pridelené zajatecké číslo 163758.

Dôstojníci povstaleckej armády, ktorých dopravili z Bratislavy do Stalagu XVII A, neboli prvými Slovákmi v tomto tábore. Už 1. októbra 1944 tu bolo evidovaných 491 Slovákov (vojakov a poddôstojníkov)[23], 1. novembra ich bolo už 796 a 1. decembra 1576. Dôstojníkov po príchode do tábora ubytovali oddelene od mužstva a poddôstojníkov a mali aj odlišný režim. Postupne si vytvorili vlastnú vnútornú organizačnú štruktúru a ich veliteľom sa stal plk. Štefan Čáni[24]. Pobyt týchto dôstojníkov v Stalagu XVII A sa skončil 25. januára 1945. V ten deň ich peším pochodom presunuli na železničnú stanicu vo Wilfleinsdorfe, kde ich v popoludňajších hodinách naložili do nákladných železničných vagónov. Odtiaľ ich transport smeroval cez Viedeň, Brenau an Inn, Weiden, Hof a Zwickau do Altenburgu, kde sa nachádzal pobočný tábor Stalagu IV F Hartmannsdorf, určený pre dôstojníkov (Stalag IV F / Z). Do Altenburgského zajateckého tábora dorazili 2. februára 1945 a zotrvali v ňom až do 15. apríla 1945, kedy mesto a zajatecký tábor oslobodili jednotky americkej armády. Aj po oslobodení tábora však museli naďalej zostať v Altenburgu, a to do 18. mája 1945. Potom nasledoval ich presun do Zwickau, kde čakali na odoslanie do vlasti ďalších desať dní. Dňom ich návratu do Československa sa stal 29. máj 1945, kedy boli na nákladných automobiloch prevezení cez Hof, Aš, Cheb a Františkovy Lázne do Plzne. Por. Antolík napísal o dva dni neskoršie v tomto meste posledný záznam do svojho zajateckého denníka.

Po návrate do Československa por. v zál. Štefan Antolík pokračoval v službe v československej armáde ako veliteľ školskej roty pešieho pluku 14 v Levoči. Vojenskú uniformu vyzliekol 22. decembra 1945 a 1. januára 1946 sa ujal funkcie riaditeľa Ľudovej školy v Lastovciach. Práci v oblasti školstva sa potom v rôznych funkciách, s výnimkou obdobia od začiatku októbra 1946 do konca augusta 1949, venoval až do odchodu do dôchodku.

Za činnosť a zásluhy v protifašistickom odboji bol v auguste 1945 vyznamenaný Radom Slovenského národného povstania II. triedy, v októbri 1945 Československým vojnovým krížom 1939 a v januári 1946 Československou medailou Za chrabrosť. V ďalších rokoch sa stal nositeľom viacerých pamätných medailí.

* * *

Poznámka k jazykovej úprave

V snahe zachovať autenticitu, emocionálny rozmer, dôveryhodnosť a dokumentárnu hodnotu textu sme v písomnom prejave autora denníka editorskými úpravami zasahovali len v prípade, keď sa dobová gramatika výrazne líšila od dnešnej gramatickej normy.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Predná tiráž

Úvod editora