Pavel Jansa

PŘÍPAD SAMOROST

Ukážka z elektronickej knihy

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Pavel Jansa, 2012

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2013

ISBN 978-80-243-5717-1

Místo předmluvy

Rád bych předeslal pár slov o tom, jak tento text vznikl. Zatímco většina autorů vymýšlí, tvoří tak říkajíc z vlastních zdrojů, já jsem zpracoval cizí příběh. I když jsem v něm mnohé pozměnil i domyslel, jsem pořád pouhým spoluautorem. Neříkám to proto, abych ve vašich očích zabodoval jako sebemrskačsky korektní cvok, spíš na omluvu. Protože příběh není stoprocentně můj, nemohl jsem měnit ani ústřední postavy, ani dějovou zápletku. Občas mě lákalo volně fabulovat podle svého gusta, ale musel jsem se krotit.

Všechno začalo toho dne, kdy na moji adresu přišel stručný dopis. Obracel jsem obálku v prstech a četl si pořád dokola adresu odesilatele. Jméno mi neříkalo nic a město, uvedené ve zpáteční adrese, jsem kdysi navštívil jenom na otočenou. Samotný dopis, napsaný v éře počítačů energickou mužskou rukou, mě okamžitě zaujal:

Vážený pane,

omlouvám se, že ruším, ale snad Vás moje nabídka zaujme. Mám rád Vaše knížky, zvlášť ty, které se tváří jako detektivky, i když jsou to spíš sofistikované společenské romány s tajemstvím. Líbí se mi, jak pokaždé z jiného pohledu odpovídáte nejen na otázku, kdo je vrah, ale i na otázku „kdo je kdo“, v čem se lidé mění a v čem jsou naopak stále stejní.

„Mám rád Vaše knížky…“ Taková slova rozbuší srdce každého psavce. I když předstíráme skromnost, nade vše milujeme slova chvály. Ju-pííí! Pisatel dopisu musí být úžasný člověk s vybraným vkusem! Četl jsem rychle dál.

Ale k věci. Pracoval jsem léta jako kriminalista. Když jsem si teď coby novopečený důchodce v duchu rekapituloval svůj poslední případ, napadlo mě, že by ten podivný příběh mohl sepsat někdo jako Vy. Pokud budete chtít, přijedu za Vámi, nebo Vás rád uvítám na níže uvedené adrese. Nešlo by pochopitelně o věrný záznam toho, co se stalo. Bylo by nutné leccos zamlžit a zabránit identifikaci osob i místa děje.

Mám právnické vzdělání a znám možnosti umělců. I když se románová postava učitele ze Záběhlic jmenuje Cyril Novák a je nemrava, ožrala a zloděj, občan Cyril Novák, povoláním učitel, bytem v Záběhlicích, s tím nic moc nenadělá. Románový Cyril Novák je postava, pouhá autorská fikce a nelze jej ztotožnit se skutečným panem Novákem.

Znám ovšem i život. Byť jsem byl jako kriminalista docela úspěšný, přesto jsem zůstal „doživotním majorem“. Vždycky mě přeskočili při povyšování, protože jsem byl tak trochu i průšvihář. Tudíž představa, že bych s Vámi teď ještě na stará kolena musel běhat po soudech, mě ani trochu neláká.

Upřímně Váš mjr. JUDr. X.Y.

Několik přiložených, hustě a opět rukou popsaných stránek mě taky zaujalo. Byl to pěkný příběh s tajemstvím. Ale udělat z něj rovnou knížku? K tomu bych potřeboval vědět mnohem víc a pravděpodobně si ještě víc domyslet.

K dopisu s přiloženým rukopisem jsem se pak vrátil ještě několikrát a s každým přečtením rostla moje zvědavost. Když nic, mohl bych to aspoň zkusit, jen tak, nezávazně, o nic přece zatím nejde, přesvědčoval jsem se. Tak jsem „doživotního majora“ a doktora práv pozval na návštěvu. Strávili jsme spolu celý den.

„Vidíte, že jsem nepřeháněl. Chtělo by to jenom maličko přebásnit,“ hučel do mne, když jsme se loučili. „Nebudete litovat. Bude to bestseller, člověče.“

Nezbylo mi, než slíbit, že o tom budu alespoň uvažovat. Ne snad, že bych sdílel jeho optimismus stran mých schopností napsat bestseller, to jsem nebral vážně. Ale brouka do hlavy mi nasadil. Asi bych z toho něco ke čtení nakonec udělal, což o to. Jako zábava by to nebylo marné. Člověk se psaním pobaví přímo královsky.

Hned o nejbližším víkendu jsem si zkusil cvičně charakterizovat nosné postavy příběhu. Na základě majorova psaní a s použitím několika vlastních nápadů jsem pak začal skicovat i děj. Třeba to nepůjde a nechám toho. Ale ne. Šlo to ztuha, ale šlo to. Vyťukal jsem na mobilu číslo majora doktora.

„Zkusil jsem to, ale pár věcí mi tam pořád nějak nehraje,“ přiznal jsem se mu rovnou.

Kriminalista se vůbec nepodivil a navrhl, že za mnou zase přijede. Povídali jsme si pak skoro půl dne a po jeho odjezdu jsem začal spisovat naostro. Ze všeho nejdřív jsem minimalizoval právní rizika: zvolil jsem nová jména pro všechny postavy a zasadil jsem příběh do jiného prostředí.

Docela mne bavilo být jedním z kunderovských Janů Křtitelů:

Manželé:

Tomáš Heřman alias Thomas Herman – Američan českého původu

Jiřina Heřmanová, rozená Hošková – učitelka mateřské školy

Štamgasti vinárny U Terezské brány:

Pepa Brunner – bývalý trenér české reprezentace

Bedřich Švarc – primář psychiatrické léčebny

Martin Kučera – vysokoškolský učitel angličtiny

Emil Zeman – operní pěvec

Osudové ženy:

Gabriela Vančurová – zubní lékařka

Iveta Bauerová, provdaná Steinbachová – překladatelka

Zaměstnanci vydavatelství Memoria:

paní Jurásková – sekretářka

Jan Sezima – redaktor

Moravec a Hůla – tiskaři

Luky Hart – řidič

Vypravěč – kriminalista v důchodu

Ve vyprávění se též mihnou:

policejní ředitel, profesor Procházka, polský revolucionář Waleşa, farmář Gardner z Vermontu, strážmistr Kocourek, prorektor Sokol, prezident Washington, belgický princ Charles de Ligne, mladý T. G. Masaryk, kancléř Metternich, ředitel nadace Domov Rubner, jeho bratranec Jan, kapitán Rych z kriminálky, advokát JUDr. Steinbach a tři bizarní přízraky.

A pak jsem se pustil do práce. Hrdinové začali myslet, mluvit a jednat… Brzy jsem ale zase začal pochybovat. Ne snad už o postavách a ději, ale o zvoleném způsobu vyprávění. I když se v mém počítači rodila už směsice reality a světa mnou stvořeného, přece jen se mi vyprávění v třetí osobě líbilo čím dál míň. Objektivita sluší hlášení policistů-pochůzkářů, ale zábavné počtení že si žádá koření vnitřních monologů vypravěče. Pak by to ovšem musel vyprávět ten, kdo mi příběh nabídl, „doživotní major“ a JUDr., kriminalista v důchodu.

A tak jsem se tentokrát za ním rozjel sám. Přijali mě – on i jeho paní – skvěle a nakonec jsem vyhověl jejich přátelskému naléhání a zůstal jsem v podkroví jejich vilky skoro tři týdny. Psalo se mi tam báječně. Všechno jsme denně večer probírali – někdy ve dvou, jindy ve třech – a práce na rukopisu pokračovala najednou rychle. Snad i proto, že víno, které při tom teklo proudem, bylo tak vynikající.

„Kostra románu je hotová,“ hlásil jsem jednou večer hrdě svému novému příteli.

„Sláva,“ odtušil, „tak dopij a utíkej ji rychle obalit masem.“

Napadlo mě, že by mohlo být užitečné obeznámit se s původním dějištěm příběhu a na vlastní oči spatřit některé z jeho aktérů. Pozorný hostitel, byť občas k mým nápadům zdravě kritický, kupodivu okamžitě souhlasil. Povodil mě křížem krážem svým městem a zprostředkoval mi dvě nezapomenutelná setkání. Následující dny jsem psal jako o život.

„Líp to zatím neumím,“ oznámil jsem slavnostně jednou večer a předvedl jsem hromadu popsaných papírů.

Přítel se s rukopisem zavřel do ložnice, ráno se omluvil, že „ještě ne“ a četl dál. Jeho paní se usmívala, abych si „oddechl a měl strpení“. U večeře její muž slavnostně prohlásil, že se mu to líbí. Akorát v jedné věci by ale byl rád, kdybych respektoval jeho přání. Přitom neklidně poklepával prstem na druhou stránku rukopisu v místě, kde jsem mu děkoval.

„Všechno snad souhlasí – jméno, titul i hodnost,“ krčil jsem rameny. „Neboj se, nic na tom není. Děkuju ti tam přece za odborné rady. Autoři se běžně radí s experty všeho druhu a je běžné, že jim za to v knize poděkují.“

Nedal si vymluvit, že jmenovité poděkování nechce. Prý ho život poučil, trvá na anonymitě a úplném inkognitu. Neměl jsem na vybranou, poděkování jsem vyškrtl. Ale i tak si pár slov na jeho adresu neodpustím. Když nic, tak musím, podobně jako se všude ve světě vzdává čest neznámým vojínům, na tomto místě vzdát čest a vyjádřit svůj velký dík alespoň „neznámému majorovi a doktoru obojího práva“.

A když už jsem v tom děkování a vzdávání poct, rád bych jedním dechem vyjádřil i svůj upřímný obdiv dvěma osudovým ženám příběhu, jedné lékařce a jedné překladatelce. Obě dvě – románová MUDr. Gabriela Vančurová i románová Mgr. Iveta Steinbachová – si to zaslouží už jenom jako svého druhu „známku za umělecký dojem“, jak říkají rozhodčí na krasobruslařských soutěžích. Poté co mě major doktor s nimi seznámil, nemůžu než románovému Tomáši Heřmanovi trapně závidět. Skutečně měl pravdu Vladislav Vančura, když napsal: „Hezkých holek je šlakovitě málo, ale jsou.“

A to je všechno, co jsem chtěl předeslat, než roli vypravěče románu převezme přítel major doktor, donedávna sice někdy trošku průšvihář, ale vždycky eso jedné kriminálky v Zemi moravské.

1.

Jako skoro všechny pomíjivé jevy na tomto světě, i kvalita pomíjivého života každého člověka je znázornitelná křivkou, která vedle rovných úseků vykazuje povlovná nebo strmá stoupání i klesání. Ke konci své aktivní služby jsem byl příkladem jedince, jehož křivka kvality života vykázala prudký sešup. A nebylo divu, potrefilo mě toho dost. Napřed srdeční infarkt, pak nekonečná rekonvalescence, pomalá rehabilitace a stálá hrozba recidivy i nepříjemných doživotních omezení.

Protože jsem byl poprvé konfrontován s faktem své neodvratné konečnosti (trapný opis odporného pojmu smrtelnost), moje duševní rovnováha vzala za své. Pro člověka, který byl až do té doby víceméně zdráv a neměl nikdy ani žádné větší osobní problémy, to byl přímo horor. A to jsem si ještě před nedávnem liboval, jak všechno báječně klape. Manželka měla pro moje policejní řemeslo po letech už pochopení, obě naše holky dokončily školu, vdaly se a zatím se jim v mezích možností dařilo. Ani v práci se nedělo nic, co by ohrožovalo moje v jádru pozitivní vidění světa.

Člověk by ovšem neměl chválit dne před večerem. Jak říkají Židé: „Chcete rozesmát boha? Svěřte se mu se svými plány!“ A taky že jo… Ucpe se vám jedna zatracená cévka a jste v… Ano, tam.

Zkrátka – nebýt infarktu, byl bych vyrovnaný a šťastný člověk. Uvědomil jsem si to pokaždé, kdykoliv se mi před usnutím, v noční tmě a tichu, před očima zničehonic rozběhl film mého života. Ne že by to byla pořád idylka, ale když je člověk zdravý, ke štěstí mu toho už moc nechybí. Můj život nebyl složitý. Rovnou z lavic právnické fakulty jsem šel k policii, protože jsem podlehl romantickému vábení kriminalistiky. Poznal jsem Janu, potom se nám narodily holky… A pak jsem už po celý život dribloval – socialismem i kapitalismem. A občas jsem litoval, že jsem se nedal na méně rizikové řemeslo.

Ač se ty dva systémy prohlašovaly za antagonistické, bylo k pousmání, že tlaky, kterým jsem v obou musel vzdorovat, byly úplně stejné. Tak jako všechna manželství končí zhruba stejně, je všude zhruba stejná technologie moci. Vždycky jde všem „jenom“ o moc. Jediné, co máme my, obyčejní lidé, je naděje. Už jeden starý Říman přece napsal: Durate et vosmet rebus servate secundis. Vytrvejte a zachovejte se pro lepší časy.

Můj dribling se mi dařil jedině díky tomu, že jsem kašlal na velká slova a vytyčoval jsem si jenom skromné cíle. Jako třeba teď. Po definitivním odchodu do důchodu mě popadla touha sdělit, co jsem zažil. Moje memoáry by byly ale nepublikovatelné, a i kdyby je nějaký kaskadér vydal, byl by z toho zase průšvih. I když člověk uniformu svlékne, měl by o spoustě věcí mlčet. Přísaha je holt přísaha.

Tak mě napadlo, že vydám svědectví „o sobě a o době“ skrze svůj poslední případ. Byl dost výjimečný. Rozhodl jsem se, že pracný proces psaní – já celoživotně úzce specializovaný „spisovatel“ svědeckých výpovědí, návrhů na vzetí do vazby a obvinění – přesunu na bedra někoho zkušeného, kdo z toho dokáže splácat knížku. Sám sice ustoupím do pozadí, ale moje myšlenky i tak spatří světlo světa.

Těšil jsem se, jak si počtu o svém pátrání, o všem, co mi táhlo hlavou a co jsem při tom prožíval. Podobně jako existují v podnikání tiší společníci, stanu se já tichým spoluautorem. I když i mnou – jako každým chlapem hodným toho jména – bude ješitnost a marnivost cloumat i na smrtelné posteli, zvládnu to. Nebudu pod tím povídáním podepsán, ale bude mě hřát vědomí, že jsem na strážce bizarních regulí, jimiž menšina vždycky vládne většině, pomyslně vystrčil zadní část.

Že to zní trochu divně? Nejspíš ano. Ale zanechám tady něco víc, než trochu směšných úspor, domek zděděný po rodičích, pár žloutnoucích fotek a páchnoucích hnědých hromádek. Vše pomíjí. Peníze, majetek a i ty malé hnědé hromádky – to jediné, co zůstává po většině lidí – se taky rozpadnou a v prach se obrátí. Jen tu a tam snad zůstane po někom něco namalovaných obrázků, zaznamenaných tónů, nebo potištěných stran. Dokladů pošetilé lidské touhy tvořit, o které praví pan von Goethe skrze Hospodina ve Faustovi:

Chuť do práce by mohla doživořit

a člověk zpohodlní, je-li sám.

A proto rád mu druha přidávám,

jenž, dráždě k činnosti,

jsa ďáblem musí tvořit.

Vy jste to prokoukl, pane dvorní rado z Výmaru… Stáří má moře nevýhod, ale má i své přednosti. Už nemusí a ani nechce dělat kariéru, může si dovolit luxus upřímnosti a taky – a to asi především – má obrovskou výhodu nadhledu. Člověk dohlédne konců, kterých dřív nedohlédl, a někdy i naopak. Tam, kde kdysi tušil něčeho konec, nějaký limit, prostě omezení, mu dnes kyne říše nekonečné volnosti.

Ale dosti filozofování. Kdo někdy sloužil jako policajt, stojí oběma nohama na zemi. Musím začít vyprávět systematičtěji a hlavně od začátku. Tak tedy: Dva roky před svým plánovaným odchodem do důchodu („výsluhu“ jsem už měl a částka, kterou bych získal ještě případnou další službou nad ty zmíněné dva roky, byla zanedbatelná) jsem v práci měl dávno jakési postavení. A celkem se mi snad i dařilo.

Vím, hodnost majora není nic moc, ale neskromně si myslím, že jsem místní kriminálku nekočíroval zase tak neúspěšně. Objasněnost jsme měli slušnou, jakési průšvihy za „neortodoxní postupy“ jsem sice tu a tam míval, ale na odvolání z funkce to nakonec nikdy nebylo, a tak jsem si byl už prakticky jistý, že to na své ošoupané šéfovské židli s jednou hvězdou v zahrádce dokroutím až k vytčenému datu.

Tak trochu jsem počítal s tím, že mě ještě ukecají na jedno „čestné kolo“ navíc, a teprve potom to zabalím. Ale i kdyby neukecávali, žádná tragédie. Začnu se o rok dřív věnovat vnoučatům, která snad mezitím přibudou i v našem domě, když se naše mladší holka s mužem budou snažit. Starší dcerka se zetěm už dva kluky měli, ale bydleli daleko, až málem na hranicích se Slovenskem.

Až šílená bolest za hrudní kostí a následná ztráta vědomí odstartovaly to, co zatočilo se mnou i s mými plány. Přesně jak to hlásali ti chytří rabíni. Celkem jsem – i s lázněmi – prostonal skoro plných jedenáct měsíců. Doporučení všech doktorů bylo nakonec jednomyslné: okamžitě změnit dosavadní životní rytmus, styl i návyky. Znělo to moc pěkně, ale v reálu to pochopitelně na 99,9 procenta znamenalo okamžitý invalidní důchod.

Už jsem se s tím pomalu smiřoval, když se u nás zastavil sám náš direktor s návrhem. Za posledních dvacet roků to byl už můj třetí nadřízený, měl jsem ho přečteného stejně jako ty dva předchozí. Dotáhl to na plukovníka, i když je mladší než já a vyznačoval se za všech okolností tím, že nadevše rád hrál roli muže, který o všem ví, všechno osobně řídí a o všem moudře rozhoduje. Někdy s větším, jindy s menším zdarem. Ale celkem jsme spolu vycházeli.

Viděl situaci realisticky. Na moji židli bude jmenován kapitán Mirek Rych, který mě zatím zastupoval. Já bych ale do důchodu ještě nemusel, kdybych souhlasil, že se budu ten rok, který mi chybí do data původně plánovaného odchodu, piánko, beze spěchu věnovat jednomu „pomníčku“. Tak se odjakživa říká případům, se kterými jsme nehnuli. A pak prý uvidíme. Nepřemlouval mě, jen mi nabídl možnost nemuset z neschopenky rovnou do parku mezi klimbající dědky.

Nevěděl jsem, o co mu jde konkrétně – pomníčky bývaly různé – ale dny vyplněné plácáním s manželkou, dřepěním u televize, stereotypem procházek, starostmi s bytnící prostatou a dumáním o riziku recidivy infarktu mne nelákaly ani trochu. Co byste dělali na mém místě vy? Já jsem okamžitě kývl, i když jsem neměl ani potuchy, co si na mě velký šéf připravil.

„Tys toho Heřmana znal osobně, že?“ zeptal se pak mezi řečí. Až příliš nedbale, než aby mě ošálil.

Tak tenhle pomníček… Heřmana jsem znal, to přece věděl každý. Vídali jsme se spolu pravidelně každý pátek. A právě proto mi už jenom ten minulý čas zněl zlověstně. Znal… Kývl jsem podruhé. Byť je to u nás trochu jako u doktorů, když mají operovat své známé, co jsem měl dělat. Půjdu do toho.

Znal jsem Tomáše Heřmana, jakpak by ne. Nevěděl jsem o něm mnoho, nemluvil o sobě rád, ale tu a tam něco málo prozradil. Kdybych tušil, jak to bude jednou důležité, vyptal bych se ho ještě na spoustu věcí. Kriminalista ale v soukromí příliš zvídavý není. Stačí mu, že se musí pořád na něco vyptávat ve službě.

Heřmana bych ovšem zpovídal rád, byl sugestivní vypravěč. Kdykoliv si na něj vzpomenu, vybavují se mi okamžitě jeho někdy až bizarní historky, kterými nás častoval u vína. A na závěr posezení nás vždycky pobavil zpěvem písní, které v dobrém i zlém proslavila jeho milovaná historie. Často nás strhl ke kolektivnímu zpěvu. Jako policajt jsem se občas ošíval, třeba když pod klenbou vinárny po Lily Marlene zahřměla Internacionála nebo Denn wir fahren gegen Engeland…

Raději jsem míval jeho one man show, která zpěvu předcházela. Nešlo o žádné hospodské plky, Heřman nám přehrával epizody z českých i světových dějin. Měl nesporný komediální talent a především byl erudovaný historik. Všechny přítomné, v dějepise málo sběhlé, vždycky pobavilo, když představil velikány minulosti docela jinak, než jsme si pamatovali ze školy. Přitom uměl všechno podat tak sugestivně, jako by to měl z první ruky.

Vzpomínám si, jak úplně v jiném světle vykreslil třeba Abrahama Lincolna. Podle něho to nebyl idealista s hlavou v oblacích, ale pragmatický, tvrdý politik. Jeho korespondence i zápisky lidí z jeho okolí prý dokládají nečekané věci. Třeba že tak docela nevěřil v rovnocennost černých a bílých a že ani to nešťastné otroctví mu nepřipadalo zpočátku tak zavrženíhodné. Taky bylo docela zábavné, jak otroci na Jihu po občanské válce prosili bývalé pány, aby se jich zase ujali. Válka průmyslového Severu proti zemědělskému Jihu měla zjevně příčiny ekonomické, o žádná lidská práva nešlo. Nepřipomíná vám to něco?

V souvislosti s Afroameričany jsem si vzpomněl i na jednu Heřmanovu politicky velmi nekorektní anekdotu:

„Sir, v Americe zvolili prezidentem černocha.“

„Ou… To musí mít jeho pán radost…“

Jindy si vzal na paškál zase Winstona Churchilla. Obdivovaný spasitel a symbol Británie prý nebyl ve skutečnosti vůbec žádný demokrat, spíš zarputilý britský šovinista, do morku kostí oddaný myšlence impéria, a elitář, pohrdající obyčejnými lidmi. Příznačné je, že za celý svůj dlouhý život ani jednou necestoval londýnským metrem.

A pak udělal Heřman zase obrat o sto osmdesát stupňů: „A přece na něho nikdy nezapomene nejen Anglie, ale i celý civilizovaný svět.“

Prostě se vyžíval v paradoxech. Když jednou začal s vervou uvádět na pravou míru parametry velikánů a trošku nám naboural legendy o ikonách Západu, přispěl jsem svojí troškou do mlýna i já. Aby si chlapec z Ameriky uvědomil, jaké paradoxy fungovaly zase tady u nás. A my domácí abychom neztráceli ze zřetele, jaká propast zela a pořád zeje mezi těmi, co se odjakživa pohybují v nejvyšších patrech, a těmi, co se právě vyškrábali ze suterénu. Připomenul jsem dobovou anekdotu o tom, jak se potkali Eisenhower, Churchill a Gottwald.

Generál Eisenhower se pochlubil zlatými hodinkami s věnováním Vrchnímu veliteli spojeneckých armád – Kongres a Senát Spojených států amerických a Churchill se hned vytasil s podobnými hodinkami s nápisem Vítězi Bitvy o Británii – král Jiří VI. Jenom Klema nechtěl svoje zlaté hodinky zaboha ukázat. Až když ho přidrželi, mohli si na nich konečně přečíst vyryté věnování: Jeho Jasnosti knížeti z Hohenlohe oddaný lesní personál.

Kromě boření historických mýtů bylo další Heřmanovou oblíbenou kratochvílí vyprávění strašidelných historek. Upřímně miloval hrůzyplno a tajemno, prostě horory. Kam se hrabe Hitchcock.

Vzpomínám si, jak jsem litoval, že jsem musel jednou odejít, zrovna když líčil příhodu muže, který se proháněl na koni na zasněžené pláni kdesi v americké Nové Anglii, zahlédl na obzoru sloup oslnivé záře, který se blížil, až ho dočista oslepil, kůň se splašil a on sám spadl do sněhu. Jakmile se probral, viděl, že se nad ním sklánějí tři přízračné postavy. Měly podivná tmavá roucha, zakryté tváře a na hlavách kápě. Když promluvily, znělo to dutě jako ozvěna. Jak to dopadlo, jsem se už nedověděl, ale strašidelno určitě ještě nějak gradovalo.

Z mnoha Heřmanových „vinných historek“, jak jsme jim začali říkat, prostě atmosféra děsu a hrůzy přímo ukapávala… Na tři tajemné bytosti kdesi v daleké Americe jsem si vzpomněl hlavně proto, že tehdy při popisu jejich setkání s místním farmářem zacházel Heřman do takových detailů, jako by toho všeho byl očitým svědkem. Autentičnost jeho vyprávění měla jedinou vadu na kráse. Vše se mělo odehrát v roce 1789.

Ne, že bych byl snad génius, nebo měl chorobnou zálibu v číslech. Já jsem se totiž narodil 17. srpna v 9 ráno. Tedy – 17. 8. v 9. Blejsklo mi to okamžitě. Na letopočty moc nejsem, ale teď už pochopitelně nikdy nezapomenu, kdy se ta tajuplná historka „jako“ odehrála, ani kdy se úřadu prezidenta USA ujal George Washington. Podle Heřmana to totiž bylo ve stejném roce. Co on všechno nesplantal dohromady…

„Případ pro tebe jako dělaný,“ ujišťoval mě ředitel. „Víš o Heřmanovi nejvíc z našich lidí. Pořád jste se přece scházeli.“

„Pořád zdaleka ne. Za ty roky jsme se ani jednou nenavštívili, jenom jsme každý pátek večer sedávali u jednoho stolu.“

„V partě štamgastů ve vinárně U Terezské brány,“ předvedl svého pamatováka můj ředitel.

Přikývl jsem a dodal: „A naposledy jsme poseděli zrovna v pátek před tou osudnou sobotou. Ale to jsme probírali, hned jak Heřman zmizel.“

„Vím. Protože tě v té věci hoši vedli jako svědka, převzal vyšetřování formálně Mirek Rych. Ale byl jsi pořád u toho.“

„Pozor, pořád ne. Byl jsem ještě u výslechu Heřmanovy ženy a zpovídal jsem i zaměstnance vydavatelství Memoria. Pak mě odvezli s houkačkou do špitálu a vyšetřování šlo už mimo mě.“

„Nic moc už pak nezjistili, je toho jenom pár stránek,“ přesvědčoval mě.

„Proč se k tomu mám vracet? Vynořilo se něco nového?“

Ředitel odvětil, že bohužel ne, ale že by i tak byl rád, kdybych se na to v čase, který mi chce poskytnout, podíval.

Neměl bych prý už žádné jiné povinnosti, mohl bych si s případem hrát, jak bych uznal za vhodné, jen bych ho chodil čas od času informovat. Znělo to jako policajtská pohádka. V čem asi je zakopaný pes?

„A když s tím nehnu?“

„To by pak měl na svědomí ten zatracený důstojník, ten major…“

„Myslíš major Vis?“

Spokojeně se uchechtl. Byl to jeho oblíbený fórek, kterým dával najevo, že policejním ředitelem u nás není žádný buran, ale vzdělanec na úrovni, který zná i latinské slovní spojení vis maior – vyšší moc.

„Tak zlom vaz,“ napřáhl ke mně ruku. Stiskl jsem ji a pustil jsem všechny zakopané domestikované šelmy z hlavy.

V pondělí jsem si ráno vykračoval do služby málem tak křepce jako před infarktem. Svět byl přece jenom fajn. Najednou jsem se cítil zase ve formě.

„Za vším je buď svině psychika, nebo svině genetika,“ říká můj přítel, moudrý primář Švarc.

Zahájil jsem tedy svůj poslední služební rok optimisticky a starosti jsem si nepřipouštěl. Idylku v práci mi brzy kdekdo záviděl. Moc dobře vím, co si kolegové povídali. Jenom jsem si prý chodil sem a tam, hrabal se v papírech, zpovídal nějaké lidi a pak jsem zase chvíli dumal a čmáral si na papír. Žádná buzerace shora ani problémy zdola. Měl snad někdy u policie ještě někdo tak snadný život?

Poměrně klidná moje činnost byla, to ano, ale idylka to byla opravdu jenom napohled. Pokoušet se rozplést zpuchřelé předivo případu, na jehož desky už rok sedá v archivu prach, není nikdy snadný úkol. Někdo by možná takovou činnost bral rok před důchodem jako hru na Hercula Poirota, duševní ekvilibristiku, při níž se může sem tam blýsknout svým nevšedním intelektem, než jako vážnou policejní práci. Já ne.

Záleželo mi na tom, abych ten oříšek rozlouskl. Musí tady být něco, co nevidíme, i když na to hledíme, opakoval jsem si sveřepě. Zmizení dětí i dospělých jsem už dělal mockrát, což o to, ale ve všech těch případech byly karty rozdány úplně jinak. Heřman zmizel velice podivně. Jako by se doslova vypařil. Natolik jsem ho ovšem znal, že jsem nebyl ochoten jen tak uvěřit pouhému zdání. Že by zrovna on a zrovna v našem městě, kde každý ví o každém všechno, mohl zmizet úplně beze stopy?

2.

Tomáš Heřman nebyl zdejší. Narodil se roku 1951 ve městě Toledo v americkém státě Ohio mladým českým manželům, kteří uprchli z komunistického Československa koncem roku 1948 s pomocí uplaceného převaděče. Jeho otec byl chemik, inženýr, matka měla jenom rodinnou školu. Oba pocházeli z Prahy. Přesto se ale Tomáš během prvních dnů sametové revoluce bůhvíproč najednou objevil zrovna v našem městě. To mně – a neměl jsem ponětí, jestli někomu jinému – nikdy podrobněji nevysvětlil. Byl tu a už v tom našem stotisícovém maloměstě zůstal.

Pořídil si zde hned holku a taky byt, přesně v tomto pořadí. Velice brzy se se svojí známostí oženil a hned jak mu to umožnil parlament, když přijal balík zákonů o svobodném podnikání, založil vlastní vydavatelství Memoria. Sám si všechno nejen vydával, ale i tiskl.

Zaměřil se na publikace všeho druhu, pokud měly něco společného s naším městem a jeho okolím. A byla to opravdu pestrá všehochuť – archeologické nálezy, sport, architektura, životopisy známých rodáků i memoáry dosud neznámých grafomanů. Hodilo se mu všechno. Rodák z Toleda si k údivu všech počínal jako skalní lokálpatriot. A nechyběl mu obchodní talent. Vstřícnými cenami brzy přesvědčil i hlavy místního vysokého učení, aby mu zadávaly výrobu učebních textů pro studenty.

Nejvíc času, úsilí i prostředků věnoval ale Heřman od počátku knížkám, které čerpaly z pestré minulosti našeho města. Neúnavně kontaktoval učitele z místní katedry historie i všelijaké amatérské psavce a dyndal z nich stále nové a nové rukopisy. Rozhodně nepreferoval zrovna suchá vědecká pojednání, říkal vždycky, že mnohem víc si cení „zábavného dějepisu pro každého“.

Koniec ukážky

Table of Contents

Místo předmluvy

1.

2.