Klára Janečková

ZRADA

Copyright  ©  Euromedia Group, a. s.,  2020

©  Klára Janečková, 2020

Jacket illustration  ©  Kateřina Brabcová, 2020

ISBN 978-80-249-4207-0

1. KAPITOLA

RODINNÁ POUTA

BAZILIKA SVATÝ HOSTÝN

ČESKOSLOVENSKO

Jaro 1987

„Davide Mane a Kristino Anno Smithová, rozhodli jste se uzavřít manželství. Ptám se vás před církví a před Bohem: Je toto vaše rozhodnutí svobodné a upřímné? Chcete si slíbit lásku, úctu a věrnost. Ptám se vás před církví a před Bohem: Zavazujete se k tomu opravdu na celý život?“ Hlas římskokatolického kněze se nesl kostelem a napjaté tváře svatebčanů čekaly na kladnou odpověď.

David se nadechl a pronesl hlasité ano. Pohlédl do tváře své nastávající.

Kristina Anna byla Američanka, kterou potkal, když si vydělával jako průvodce po Praze. V hlavním městě byla se svými rodiči na dovolené a on jim nabídl své služby. Studoval jazyky, třel bídu s nouzí, a proto si přivydělával u Pražské informační služby. Hned jak ji poznal, umínil si, že ji dostane a opustí s ní Československo. Zoufale toužil utéct na Západ. Stejně jako známí umělci, kteří se stali hrdiny národa. Netrvalo to ani dva roky a Kristina mu dala svou ruku i svobodu. Její rodiče přirozeně nesouhlasili se svatbou a s vyhlídkami na svazek s nemajetným divochem z Východu, ale Kristina si prosadila svou a už půl roku žila s Davidem na Moravě. Učila se první česká slůvka a udivovala lidi svými podivnými otázkami. Zdejší systém nechápala nebo ho prostě odmítala pochopit. Socialismus nezažila, příčil se jí. Roky si žila v USA jako princezna ve svobodné demokratické zemi obklopená blahobytem. Její averze vůči komunistickému režimu Davidovi nahrála a navrhl jí, že se můžou odstěhovat do jiné země. Kristina zajásala a David věděl, že ho čeká lepší život. Jízdenka do nového světa. Lhal by, kdyby tvrdil, že si svou ženu bere z lásky. Leda z lásky ke svobodě. Připouštěl, že k ní chová jistou náklonnost a pár prvních měsíců cítil silnou zamilovanost. Ta však brzy ustoupila, zatímco touha po neznámu den ze dne sílila.

Kněz hleděl Kristině do tváře, ale ona jeho slovům nerozuměla. Čekala na signál od snoubence. Když měla říci své ano, David jí jemně stiskl pravou ruku a ona promluvila.

Kněz položil štolu na spojené ruce manželů a pokračoval:

„Ať Bůh ve své dobrotě upevní váš slib, který jste vyjádřili před církví, a naplní vás svým požehnáním. Co Bůh spojil, člověk nerozlučuj.“ Nakonec jim popřál šťastnou cestu v budoucím životě.

David zvedl Kristině závoj a políbil ji. Jeho kamarádi se roztleskali a kostelem zazněl pobavený smích. David zvedl Kristinu do náruče a pyšně ji nesl širokou uličkou mezi lavicemi. Bazilika Svatý Hostýn byla chloubou okolí a bylo velmi těžké sehnat povolení, aby zde člověk mohl být oddán. Davidovi zabralo měsíce běhání a uplácení byrokratických úředníků, než si odnesl domů razítko povolující svatbu. Nyní se skoromanželé museli odebrat na národní výbor – absolvovat nutný svatební ceremoniál socialistické společnosti.

„Nechápu, proč se nemůžeme vzít jenom v kostele, připadá mi to zbytečné,“ protestovala Kristina v autě, které je odváželo do nejbližšího města.

„Spoustu věcí asi nepochopíš, miláčku,“ zasmál se David a políbil ji na zrudlou tvář. Byl konec jara a sluníčko pálilo jako v létě. V autě bylo takové vedro, že se nevěstě orosilo čelo potem a stěžovala si ve svém jazyce ještě víc.

Když konečně dorazili na místní úřad, nevěsta spěšně vystoupila z vozu a pospíchala dovnitř.

„Počkej, lásko, nebo tam vtrhneš jako nepřítel naší vlasti!“ volal za ní David, a tím svou budoucí ženu konečně rozesmál.

„Všimla jsem si, že v Československu je snadné stát se nepřítelem státu.“ Kristina na něho počkala a s radostí se mu vrhla do náručí. Oba se pak vydali do malé, umělými květinami vyzdobené obřadní síně. Všichni hosté už byli na místě. David si v první řadě všiml svých rodičů a malé sestry. Viky bylo jedenáct, ale vyparádila se, jako by už měla dostat občanku. Matka seděla vedle ní a upravovala si doma ušité šaty, které spíchla z látky z Polska a stále se s nimi chlubila. To byla další věc, kterou nemohla Kristina pochopit. Obchody ve Státech praskaly ve švech, zatímco v Československu regály zely prázdnotou. Za ženichovou matkou seděla rodina nevěsty. Paní Smithová, stejně drobná a malá jako nevěsta, měla nápadně krásné antracitové pouzdrové šaty, se kterými budila na ulici pozornost. Jejich extravagantní vzhled podtrhávaly šperky z bílého zlata se smaragdy a lodičky od Prady na vysokém podpatku. Davidova matka byla dosud mladá a hezká, táhlo jí na pětačtyřicet, ale vedle Kristininy matky vypadala jako ztrhaná a upracovaná šedá myška.

„Stalo se něco, Davide?“ šeptla mu do ucha Kristina, když postřehla, že se stále otáčí na svatebčany.

David sebou škubl a poslušně se narovnal. „Jen jsem koukal na svou budoucí tchyni, vypadá přísně. Snad si na mě zvykne. Vím, že s naším sňatkem nesouhlasí.“

„Zvykne si, neboj. Hned jak opustíme Československo, tak nám rodiče darují krásný byt a můžeme začít společný život. Byl jsi už na tom vystěhovaleckém úřadě?“

„Ano, zítra si mám požádat o povolení, a pokud ho dostanu, musíme do dvou dnů odjet.“ V Davidově hlasu zazněl mírný smutek, nerad opouštěl svou rodinu a přátele, ale věděl, že v téhle zemi žít nechce.

Kristina ho pohladila po tváři a povzbudivě se na něho usmála. „Můj návrh stále platí. Pokud tady chceš zůstat, pochopím to a přizpůsobím se.“

David ji za ta slova objal a políbil. Milovala ho natolik, že by dokázala žít v cizí, pro ni nepochopitelné zemi, na maloměstě. Zaplašil nepříjemné myšlenky na tchyni a plně se soustředil na obřad. Zakrátko budou manželé a jeho život se změní.

ŘÍM

Květen 1988

„Davide, vstávej, darling, snídaně je hotová,“ doléhalo k jeho uším. David otevřel oči a rozhlédl se po bytě. Zvony právě odbíjely osmou ráno a rámus byl skoro nesnesitelný. Neodbytný, pulzující, kostely a turisty přecpaný Řím ho budil ze sna.

„Kruci,“ zaklel a sklesle vstal.

„Neměl bys už dávno být v práci?“ zeptala se Kristina, když před něj položila dřevěný tác s obloženým chlebem.

„Ty jsi můj zachránce, Kristinko. Nebýt tebe, tak bych zaspal a vyhrabal se ven až v poledne.“

„To vím, miláčku, proto jsem tě probudila a připravila něco k jídlu. Ať máš příjemný start. U nás ve Státech se říká – pocity, s nimiž začneš den, tě budou provázet až do soumraku. A já chci, aby ses usmíval.“

David k ní vztáhl ruku a zlehka se dotkl jejích hnědých vlasů. Byly oslnivě lesklé a neuvěřitelně dlouhé a husté. Sevřel jeden pramen a přitáhl si svou ženu k sobě.

„Třeba bych dnes do práce vůbec nemusel. Můžu zavolat klientovi a schůzku přeložit na jindy.“ Zamrkal na ni a tiskl ji lačně k sobě. Jeho ruce klouzaly po jejím štíhlém těle a snažily se proniknout pod bílou halenku, která ukrývala malá, ale pevná prsa s krásnými bradavkami, které rád hnětl.

„No tak, Davide,“ pleskla ho po ruce a snažila se vymanit z jeho sevření. „Víš přece, že musím do školy. Za dvě hodiny mi začíná vyučování.“

„Dvě hodiny jsou dlouhá doba, lásko, můžu tě tam pak zavézt autem.“

„Ne, děkuju, sama to zvládnu taky. Škola je jen pár bloků odtud, takže se ráda projdu,“ odmítla ho a vyprostila se z jeho objetí.

„Ani nevíš, jak po tobě toužím, Kristinko, jsi tak krásná. Až se vrátím z práce, tak si užijeme. Vezmu tě na skvělou večeři k Ricardovi na Marco Polo a doma se pomilujeme. Ne jednou, ale hned dvakrát třikrát,“ pozvedl vyzývavě obočí.

Kristina po sexu tolik neprahla, což ho mrzelo. Chladně mávla rukou. „To zní sice skvěle, ale už musím jít. Potřebuju ještě něco koupit a poslat poštu,“ vysvětlila a šla si pro sako. David odložil snídani stranou a následoval ji, v předsíňce jí pomohl do lehkého pláště.

„Mám pro tebe překvapení, ale řeknu ti to až večer. Užij si den, Kristino, a nezapomeň – v šest u Ricarda.“ Políbil ji a ona odešla. David se spokojeně protáhl. Přistoupil k oknu a vyhlédl ven. Ten obraz mu bral dech. Kristinini rodiče jim koupili rozlehlý byt v jedné z nejhonosnějších čtvrtí Říma, v Trastevere. Pohled na město s bazilikami a úzkými uličkami byl nádherný.

Přesně v šest dorazila Kristina do italské restaurace na viale Marco Polo. David ji očekával s velkou kyticí růží a malým dárkem.

„Hezké výročí, miláčku,“ pošeptal a pokynul číšníkovi, aby jim nalil martini.

„Ach, já zapomněla! Jsem hrozná. Děkuju. Ale já pro tebe nic nemám,“ nasadila provinilý výraz.

„Nelži, Kristino, ty bys na mě přece nikdy nezapomněla,“ poplácal ji po hřbetu ruky.

Mladá žena se zasmála a za chvíli vytáhla ze své kabelky černou krabičku s parfémem. Byl značkový, vkusně omotaný zlatou stuhou zdobenou rudými srdíčky. „Tohle mi náhodou padlo do tašky,“ uculovala se a David se rozesmál.

„V Římě padají voňavky vlastně pořád z nebes. Svatý Petr je posílá, aby město vonělo.“

„Dobíráš si mě, ale já tě chtěla překvapit,“ culila se. David si parfém s díky vzal a schoval ho do pracovního kufříku uloženého pod stolem.

„Co si dáš dobrého, miláčku? Já bych doporučil těstoviny s mořskými plody, mají tu znamenité krevety a kalmary. Jako předkrm carpaccio.“

„Jasně, jsem tak hladová, že už se jídla nemůžu ani dočkat.“ Číšník přinesl první chod a oba se s chutí pustili do jídla.

David chvílemi pozoroval oknem proud aut valící se po ulici a cítil se šťastný. Občas se mu sice zastesklo po domově, po Moravě a kopcích okolo Hostýnských vrchů, ale Kristina mu od stesku dokázala vždy pomoct. Často si s rodiči psal a volal, vidět je však nemohl. Socialistický režim jim nepovolil vycestovat a všechny hovory byly odposlouchávané.

„Tak co máš pro mne za překvapení, Davide? Celé odpoledne nad tím přemýšlím,“ zeptala se ho Kristina, které neuniklo, že se zamyslel.

„Davide, slyšíš mě?“

„Ano, jen jsem malinko zavzpomínal. Pořád si ještě zvykám. I když tohle město nadevše miluju, můj domov to stále není.“

„Já vím, můj taky ne, ale náš společný ano,“ řekla a vzala ho za ruku. „Řím je nejkrásnější město na světě, nejromantičtější, snoubí se v něm kultura s módou.“

„Nemusíš plýtvat slovy,“ zarazil ji. „V té vaší Americe si všichni potrpíte na zbytečné řeči a obraty,“ zakroutil hlavou a upil martini. „Stručně řečeno, stýská se mi.“

„Pak přeskočme téma a raději se bavme o práci,“ navrhla a zlehka odsunula prázdný talíř před sebe až k ošatce s domácími bagetkami.

„Dobrý nápad,“ zazubil se. „Krásně jsi mi nahrála. Povýšili mě,“ zamrkal na ni. „Šéf prohlásil, že mám na talentované lidi čich. Už nebudu jen obyčejný poskok, co vaří kávu nebo vozí agenty na rauty. Od příštího měsíce dostanu svou kancelář a vlastní klienty.“

V Davidově tváři se zračila radost mísící se s pýchou. Osm měsíců dřel v agentuře na vyhledávání talentů. Dvanáct hodin denně, šest dnů v týdnu – a když bylo třeba, tak i v neděli. Začínal jako obyčejný poslíček, roznášel poštu a kopíroval dokumenty. Jakmile se zdokonalil v italštině, které se kdysi roky jako samouk věnoval, protože prováděl v Praze také italské turisty, mohl zařizovat schůzky a sjednávat podmínky smluv. Šéf ho zpočátku přijal pro jeho atraktivní vzhled a urostlou postavu. Byl hezký, měl neuvěřitelné charisma, nezapřel slovanské rysy, světlá kůže a modré oči poutaly zájem. Především dívky, které do agentury přicházely, aby se staly zpěvačkami, tanečnicemi či modelkami, se před Davidem předváděly a naparovaly, rády si od něj nechaly poradit. Jeho vlasy odstínu zrajícího obilí byly v konkurenci všudypřítomné tmavé barvy předností.

„Gratuluju, Davide!“ zajásala Kristina. „To je skvělé. Nikdy bych nevěřila, že se v takové branži dá uživit, ale jak to vypadá, tak asi dá. Třeba jednou objevíš nějakého slavného herce a zbohatneme na něm. Ve Státech jsou takové agentury zaměřené především na sportovce a vynášejí velké peníze. Lovci talentů objíždějí střední školy a hledají favority,“ osvětlila a ulpěla pohledem na číšníkovi, který jim právě přinášel libě vonící večeři.

„Jsem rád, že mi fandíš, Kristinko, musíme to pořádně oslavit.

Objednal jsem na devátou stůl v našem oblíbeném baru. Dneska mě domů střízlivého nedostaneš. Budou tam i kluci z práce, skvělá akce.“

Kristina nepříliš nadšeně přikývla a pustila se do jídla. Doufala, že dnešní noc bude patřit pouze jim dvěma, ale patrně se spletla. David měl už jiný program. Jeho kamarády neměla zrovna v lásce. Byli to nabubřelí alfa samci, co podváděli své manželky a nic jim nebylo svaté. Navíc si nelibovala v zakouřených a hlučných barech a lacinými servírkami opovrhovala.

„Dobrou chuť, Kristino…,“ pošeptal jí manžel „a nemrač se, večer teprve začíná.“

„Já vím,“ posmutněle přikývla.

Bytem zařinčelo silné zvonění telefonu. Bylo sotva pět hodin ráno a skoro celý Řím ještě vyspával. Kristina neochotně vstala. Došla k přístroji a zvedla sluchátko. Z něj na ni promluvil mužský hlas česky. Kristina nerozuměla ani slovo. V češtině zatím žádné pokroky neudělala, protože doma mluvili pouze anglicky. Uměla česky pozdravit a poděkovat. Pronesla tiché „sorry“ a šla probudit manžela.

„Davide, Davide, máš telefon. Vstávej.“

Bylo to marné, David spal jako zabitý. Dvě probdělé a propité noci si vybíraly svou daň. Padl do postele jako špalek.

„Davide, musíš vstát, volá někdo z Československa,“ zatřásla s ním, ale on se ani nepohnul.

„Pane, jsem Davidova žena, můžete mi říct, co potřebujete?“ vrátila se k telefonu a promluvila anglicky. Rozhostilo se ticho.

„Mluvte pomalu, nerozumím anglicky příliš dobře,“ sdělil neznámý hlas s příšerným přízvukem.

„Budu se snažit,“ slíbila.

Na druhém konci sluchátka to zapraskalo a vzápětí drsný mužský hlas spustil lámanou angličtinou. „Poslouchejte mě! Tady příslušník Veřejné bezpečnosti Československé socialistické republiky. Vašemu manželovi se včera večer zabili rodiče.“

Kristině vypadlo sluchátko z rukou. Vybavila si tvář tchyně a tchána. Byli to obyčejní prostí lidé a ona si k nim cestu nikdy nenašla. Ale svým způsobem je měla ráda. Dali jejímu manželovi život. Snažila se zachovat klid a opět zvedla sluchátko. Muž stále něco mluvil, pletl anglická slova s německými, ale ona ho nevnímala.

„Mám vám to ještě jednou zopakovat?“ zeptal se nakonec.

„Ano, prosím vás,“ vykoktala. „Jen pro jistotu.“

„Prostě manželovi vyřiďte, že jsou jeho rodiče mrtví. Včera večer měli nehodu na dálnici před Brnem. Ať nám, až bude moct, zavolá. Na shledanou.“

Muž zavěsil a Kristina se zachvěla úzkostí. Netušila, jak to svému muži vysvětlí. Věděla, že mu rodina nesmírně chybí.

David prospal celý den. Hlasitě oddechoval a každou chvíli se převalil na bok. Až kvečeru otevřel oči a nahmátl vedle postele láhev s vodou. Měl žízeň jako trám a neskutečně ho bolela hlava. Když se napil, protřel si oči a s výkřikem se odtáhl. Teprve teď spatřil svou ženu. Seděla na posteli a utírala si nos. Netušil, jak dlouho tam sedí.

Proč pláče? napadlo ho. Asi proto, že nebyl dvě noci doma a ona se o něj bála. Nebo že by se dozvěděla o té nevinné aférce z baru? Neznámá kráska pro něj nic neznamenala, byla pouhé povyražení. Věrnost ho příliš netrápila.

„Co se stalo, Kristinko?“ zeptal se opatrně, posadil se na posteli a pohladil manželku po vlasech. Rád se jich dotýkal, zejména při milostných chvílích. Světlehnědou bohatou hřívu s chutí laskal a proplétal mezi prsty.

„Davide, Davide, stalo se něco hrozného,“ vysoukala ze sebe.

„Co se stalo?“ polekal se a přisedl k ní ještě blíž. Že by se přece jen dozvěděla o jeho nevěře? Nesmysl, neměla od koho.

„Tvoji rodiče jsou mrtví, Davide, ráno volal nějaký muž od té vaší policejní bezpečnosti. Nedokážu ten název říct…,“ vyhrkla, přes nával vzlyků na chvíli ztichla.

„Co to povídáš, Kristinko?“ David stále nechápal. Jeho mozek, omámený alkoholem, ne a ne naskočit. „Nejspíš jsi hovoru špatně rozuměla.“

„Ten policajt říkal, že měli nehodu na dálnici u Brna, víc nevím.“ Její oči se s lítostí nořily do jeho a on pochopil…

„Ne!!!“ zaúpěl. „To nemůže být pravda! Třeba nezemřeli. Mohli mít jen nehodu a jsou v nemocnici.“

„Proč by nám jinak volali? Davide, jsou mrtví.“

„A co sestra? Co Viktorie? Ta je taky mrtvá? Co říkal o ní?“ Davidovi se třásly ruce i hlas.

„To nevím, špatně jsem slyšela a on stále něco mluvil o socialistické vlasti. Anglicky uměl málo a měl příšerný přízvuk,“ Kristina úporně vzpomínala, protože rozuměla jen některým slovům.

„Sakra, musím tam hned zavolat. Nedal ti číslo?“ Zavrtěla hlavou. „Ne, jen říkal, že se máš ozvat.“

„Taky že se ozvu, musím zjistit, co je s Viky. Musím,“ drmolil si pro sebe a hnal se k telefonu. Když se konečně dovolal na oddělení Veřejné bezpečnosti do Brna, kdosi mu sdělil, že v neděli mu nikdo informace nepodá, ať si zavolá v pracovní den, tedy v pondělí. David zuřil, ale nebylo mu to nic platné.

Druhý den ráno se konečně dopátral nějakých informací. Zjistil, že jeho sestra žije. Má jen lehký otřes mozku a zlomenou ruku. Nesmírné štěstí stálo na její straně a díky bezpečnostním pásům autohavárii přežila.

„Musím pro ni jet,“ rozhodl se David, když položil sluchátko.

„To nejde, ty se přeci nesmíš vrátit, Davide! Podepsal jsi, že nevyzradíš žádná tajemství a že se už nikdy nevrátíš! Pamatuješ si to vůbec?“ Kristina ho konejšivě hladila po ruce a snažila se ho přesvědčit.

„Vím. Jenže já musím. Na pohřeb bych snad přijet mohl. Pokud si zažádám, tak dostanu povolení do týdne. Pohřeb se může na tu dobu odložit. Vždyť mi zemřeli rodiče, to i komunisté musí být shovívaví.“

„Pohřeb ti asi povolí, ale Viky ti stejně nedají. Přes hranici ji nedostaneš.“

David věděl, že má Kristina pravdu. Viky patřila do Československa a její zmizení by bylo kvalifikováno jako únos.

„Musím to zkusit, Kristinko, musím.“

„Bojím se,“ přiznala. „Co když tě zavřou? Strčí do vězení? Hned jak vystoupíš z letadla, tě můžou obvinit z vlastizrady. Taky z omezování osobní svobody Viktorie tě můžou nařknout! Chápeš to riziko?“

David to chápal, ale rozhodl se. Hned druhý den si zažádal o povolení zúčastnit se pohřbu. Udělal to chytře. Koupil si letenku se zpáteční cestou o několik dní později, než měl ve skutečnosti v plánu. Všechny dokumenty poslal do Čech a chystal se k odletu. Brzy nato mu komunisté dali krátkodobé povolení ke vstupu do země. Měl vyhráno.

BRNO

ČESKOSLOVENSKO

Červen 1988

Po roce pobytu v cizině si v rodné zemi připadal cizí. Dva jeho kamarádi ho vyzvedli v Praze na letišti a odvezli ho domů. Vyptávali se ho na život za hranicemi a podivovali se nad prací, kterou dělal. V Československu nic podobného neexistovalo.

„Tvá sestra je v dětském domově v Brně. Převezli ji tam, když ji včera propustili z nemocnice, ale nikdo k ní nesmí. Chtěl jsem jí říct, že přijedeš, ale ta čarodějnice, co tomu velí, mě k ní nepustila,“ řekl mu dlouholetý kamarád Petr, hrdý vedoucí pionýrů a čerstvý učitel základní školy. Při každé příležitosti Davida nabádal, aby se vrátil zpět a žil se svou ženou v socialismu. Měl ho vrytý pod kůží.

„Díky, Petře, zkusím to sám. V každém případě jsem rád, že jste mě vyzvedli a že mi půjčíte auto. Pohřeb je v Bystřici, do Brna pro Viky to mám sto kilometrů,“ řekl David. Zamyšleně hleděl z okna a sledoval ubíhající dálnici. Doufal, že vše vyjde, jak naplánoval. Na letišti mu dělali problémy. Hodinu seděl na osobní prohlídce a pak čekal, až celníci prohlédnou jeho zavazadla. Teď před ním byla pětihodinová jízda do kraje pod Hostýnem.

„Můžete mi to auto půjčit už dnes?“ zeptal se přátel, když dorazili do Bystřice. Bylo jim to divné, protože se už blížil večer, ale souhlasili.

„Chceš objet místní kočky?“ zažertoval Petr a pomohl Davidovi s jeho věcmi z vozu. Očekával, že ho přítel zasype zahraničními dary. David mu daroval láhev pravé whisky.

„To se ví! Musím se ukázat svým bejvalkám,“ ušklíbl se David. Ani kamarádům se nesměl se svým plánem svěřit. Dobrá polovina byla ve straně, jejich otcové pracovali na okrese a měli dlouhé prsty. Kdyby jim jen naznačil, co zamýšlí, na hranicích by na něj už čekali. Tím si byl jistý.

Chvatně se rozloučil a vydal se domů. Rodiče žili ve starém prvorepublikovém domě v Nádražní ulici. Jejich vila byla rozlehlá. Kdysi musela být chloubou města, ale nyní potřebovala rozsáhlou rekonstrukci. Procházel pokoje a dotýkal se zdí. Vzpomínal na své dětství. Bylo velmi šťastné. Rodiče své děti milovali a nikdy jim nezkřivili ani vlásek. Dávali jim svobodu.

Ráno vstal a opatrně vyjel s autem ze dvora a rozjel se k Brnu. Nevěděl, zda ho státní bezpečnost nesleduje, a tak se nikde nezastavoval.

„Chtěl bych vidět svou sestru, Viktorii Manovou. Tady jsou mé doklady,“ řekl na vrátnici tlusté strážné a předložil svůj pas. Podezřele si ho měřila a pas několikrát prohlédla proti světlu.

To ještě neviděla můj americký pas, zasmál se v duchu. Po svatbě s Kristinou obdržel americké občanství i pas. Z politických důvodů mu nedělali potíže.

„Počkejte tady, zavolám vám ředitelku,“ poručila vrátná a bodavým pohledem ukázala na nedaleké křeslo.

„Děkuju, raději postojím.“

„Jak chcete, ale může to trvat dlouho!“ zahučela a vytočila na svém telefonu jedničku. Chvíli se s někým dohadovala a pak se na Davida utrhla.

„Máte jít okamžitě nahoru! Dveře číslo dvacet dva. Na co ještě čekáte? Jděte!“

David vykročil, ale pak mu to nedalo a obrátil se zpět na vrátnou. „Nevěděl jsem, že mě považujete za jednoho z vašich chovanců. Příště se podle toho zařídím. Trocha slušnosti by neuškodila.“

Vrátná jen zamrkala a mávla rukou směrem ke schodišti. David se zasmál a šel. U dveří ředitelny se zhluboka nadechl. Doufal, že ředitelku okouzlí svým šarmem. Byl to však omyl. Za ředitelským stolem sice seděla hezká žena, ale už na dálku byla chladná a nepřístupná jako kámen. Když si ho zrentgenovala od hlavy až k patě, nařídila, aby si sedl. David pocítil lítost nad svou milovanou sestřičkou při představě, že by zde musela strávit nedej bože dlouhé ponuré roky do svých osmnáctin.

„Co si přejete, pane Mane?“ zeptala se ho ředitelka.

„Přijel jsem pro svou sestru, paní,“ oznámil jí.

„Jsem soudružka ředitelka, pane Mane! Na oslovení paní nejsem zvyklá.“

„Omlouvám se, paní soudružko. Chci vidět Viktorii a odvézt ji domů. Určitě je z toho, co se stalo našim rodičům, velmi smutná. Nejspíš je v šoku, navíc sama mohla zemřít,“ snažil se soudružce ředitelce zahrát na citlivou strunu, ale nepovedlo se.

„To nepřichází v úvahu. Pohřeb je až pozítří, pokud jsem tedy dobře informována. Svou sestru vidět můžete, ale nesmíte si ji odvézt. Svolení udělím až za dva dny.“

David přemýšlel, jak dál. S arogantní babou nepočítal. Snažil se udržet pokorný výraz, ale lomcoval jím vztek, proto se silně kousal do rtů. „Nechci ji odvézt, soudružko ředitelko, chci s ní jen zajet do města a koupit jí smuteční šaty na pohřeb. Nepochybně tady nemá žádné vhodné oblečení. Drží smutek. Koupíme šaty a hned se vrátíme,“ ujistil ji.

„To nebude třeba, šaty jí obstarám sama,“ odsekla. Bylo jasné, že se nemíní dohadovat. David sáhl do kapsy a vytáhl z peněženky stodolarovku. Položil ji před ředitelku na stůl a čekal, jestli zabere. Netrvalo to dlouho, žena bankovku popadla do ruky, jako by chtěla zjistit, zda je pravá, a bleskurychle ji strčila do kapsy.

„Do oběda musíte být zpátky, pane Mane,“ nařídila a zvedla telefon.

Viktorie seděla jako hromádka neštěstí na posteli a přihlížela, jak ostatní dívky uklízejí. Byl začátek nového týdne a její tři spolubydlící se chystaly do školy. Všechny byly zmalované a měly pestrou minulost, se kterou se chlubily.

„Neřvi už, Manová, kdo tě má furt poslouchat!“ okřikla ji jedna a hodila po ní polštář. Viktorie se přikrčila, ale slzet nepřestala.

„Sklapni, nebo tě zmlátíme. Musíš si tu zvyknout, než se ti podaří zdrhnout,“ houkla na ni další. „Nebo dospět! V osmnácti seš volná.“

Dveře pokoje se náhle otevřely a v nich se objevila mladá vychovatelka.

„Máte všechno hotové?“ zeptala se dívek.

„Jasně!“ vykřikly.

„Tak nástup k odchodu do školy a ty, Manová, máš návštěvu.

Jdi k soudružce ředitelce. Víš, kde to je, že?“ Viktorie popotáhla a přikývla.

„Tak se hni, nemysli si, že má soudružka jen tebe. Vstávej!“

Viktorie poslušně vstala a dobelhala se ke dveřím. Nevšimla si však záměrně nastavené nohy jedné spolubydlící a zakopla. Zavadila o zlomenou ruku a bolestně vykřikla.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

1. KAPITOLA