Copyright © 2002 by Jojo Moyes

All rights reserved

Translation © 2020 by Lucie Mikolajková

ISBN 978-80-249-4237-7

Pro Charlese Arthura a Betty McKeeovou

Předmluva

Poté políbí arcibiskup královně pravou ruku. Nato vystoupá vévoda z Edinburghu po schodech k trůnu, sejme z hlavy korunku, poklekne před Jejím Veličenstvem, vloží svou ruku do královniných a vzdá královně hold těmito slovy:

Já, Filip, vévoda z Edinburghu,

stávám se tímto Vaším vazalem,

tělem i duší budu Vás uctívati

zachovám Vám navždy věrnost

a v pravdě k Vám budu žíti i zemřu,

a brániti Vás budu proti všem.

K tomu mi dopomáhej Bůh.

Poté vévoda vstane, dotkne se koruny na hlavě Jejího Veličenstva a políbí Její Veličenstvo na levou tvář.

Stejným způsobem vzdají královně poctu i vévoda z Gloucesteru a vévoda z Kentu.

VÝŇATEK Z KORUNOVAČNÍHO ŘÁDU, 1953

Vlastně se to asi tak úplně nesluší, říkala si Joy potom – potkat svého budoucího muže v den, který měl patřit princezně Elizabeth. Přesněji řečeno královně Alžbětě II., jak měla být od té doby mnohem vznosněji nazývána. Navzdory tomuto zásadnímu okamžiku však nebylo snadné (alespoň ne pro Joy) ze sebe vydolovat patřičné nadšení. V onen den to spíš než na osudovou chvíli vypadalo na déšť. Nebe nad hongkongským přístavem bylo ocelově šedé a dusné. Vyšly si se Stellou na procházku, loudaly se kolem hory Victoria Peak, Joy svírala v ruce složku s navlhlými notami, podpaží jí klouzala, jako by je měla namaštěná, a halenka se jí lepila na záda jako cukrová poleva. Při pomyšlení na oslavu korunovace u Brougham-Scottových se jí žádné velké monarchistické nadšení nezmocňovalo.

Její matka už doma poletovala sem a tam, očekáváním a nespokojeností napjatá jako struna, což bylo způsobeno zejména přítomností Joyina otce, který se právě vrátil z jedné ze svých cest po Číně. Jeho návraty se podivně shodovaly s Alicinými záchvaty špatné nálady, jako milníky v její touze po lepším životě někde jinde, a ona byla mnohem krutější a zachmuřenější než jindy. „Tohle si snad na sebe nevezmeš,“ zamračila se na Joy a nesouhlasně našpulila rudě nalíčené rty.

Joy se toužebně zadívala na dveře. Zoufale se chtěla sejít se Stellou, aby nemusela jít k Brougham-Scottovým společně s rodiči, a tak matce zalhala, že si jejich hostitelé přejí, aby jim donesla noty o něco dříve. Ze společných cest s rodiči, i kdyby to bylo pěšky, měla vždycky mořskou nemoc.

„Vypadáš tak tuctově, zlatíčko. A ještě sis vzala podpatky! Budeš tam všechny převyšovat.“ Alice ji oslovovala „Zlatíčko“, kdykoli chtěla zmírnit nepříjemný obsah svého sdělení.

„Tak si sednu.“

„Nemůžeš přece sedět celý večer.“

„No tak pokrčím kolena.“

„Měla by sis vzít širší pásek. Vypadala bys menší.“

„Ten se mi bude zařezávat do žeber.“

„Já nevím, proč s tebou musí být tak těžké pořízení. Jenom se snažím, abys působila co nejlíp. Ty se naproti tomu nesnažíš vůbec.“

„Ale mami, mně na tom nesejde. A nikomu jinému taky ne. Vždyť si mě nikdo ani nevšimne. Všichni budou poslouchat, jak princezna skládá slavnostní slib, nebo co to bude dělat.“ už mě nech jít, zapřísahala ji v duchu. Dost na tom, že bude matčinu sžíravou náladu snášet po celý večírek.

„Ale mně na tom sejde! Lidi si pomyslí, že jsem tě k téhle nedbalosti vychovala.“

Co si lidi pomyslí, bylo pro Alici nesmírně důležité. Hongkong je jako akvárium, říkávala. Neustále vás někdo sleduje nebo o vás mluví. To musí ti lidi žít v hodně mrňavém a nudném světě, chtělo se Joy vždycky odpovědět. Ale neudělala to, zvlášť když to vlastně byla pravda.

A pak tu byl její otec, který bude na večírku nepochybně pít přes míru, všechny ženy bude líbat na ústa místo na tvář, takže se pak budou úzkostně rozhlížet v nejistotě, zda jim něco neuniklo. Chci se jenom trochu uvolnit! bude pak na Alici křičet. Co je to za manželku, která by svému muži chtěla upřít trochu zábavy, po tolika týdnech vyčerpávající dřiny v Číně (a všichni přece víme, jaký děs je pracovat s orientálci)? od japonské invaze jako by otec byl někdo úplně jiný. Ale o tom se doma nemluvilo.

Byli tu Brougham-Scottovi. A Marchantovi. A Dickinsonovi. A Alleynovi. A všichni další příslušníci té společenské třídy, která měla domy těsně pod horou, ale nikdy ne pod Robinson Road (střední pás byl teď vyhrazen rodinám úředníků), scházela se na koktejly v Hongkongském kriketovém klubu a na dostizích v Happy Valley a společně se plavila na džunkách na firemních výletech kolem okolních ostrovů, kde sherry teklo proudem. Společně nadávali na to, jak těžko se shání mléko, na komáry a na ceny nemovitostí a stěžovali si, jak je čínské služebnictvo neskutečně drzé. A věčně se bavili o Anglii, jak moc se jim po ní stýská, pomlouvali návštěvníky z Anglie a vykládali si, jak nudné a nijaké životy musejí vést a jak šedivá se jim Anglie pořád jeví, i když už je dávno po válce. Ovšem ze všeho nejčastěji mluvili o sobě navzájem: příslušníci armády měli svůj zvláštní jazyk, plný zasvěcených vtípků a kasárenského humoru; obchodníci probírali a kritizovali výkony svých konkurentů; a jejich ženy se sdružovaly a zase rozhádávaly a donekonečna přeskupovaly ve znuděných, jedovatých partičkách.

Ale ze všeho nejhorší byl William, který jako by byl všudypřítomný, nevynechal jedinou společenskou událost, měl ustupující bradu, světlé vlasy jemné a řídké, mluvil přiškrceným vysokým hláskem a neustále se jí dotýkal lepkavýma rukama na zádech a postrkoval ji směrem, kterým vůbec netoužila jít. Joy vždycky zdvořile předstírala, že ho poslouchá, seshora přitom pozorovala temeno jeho hlavy a přemýšlela, kde se asi objeví další lysinka.

„Myslíš, že je nervózní?“ prohodila Stella. Vlasy měla lesklé jako ještě mokrý lak a stočené do drdolu. Neunikl z něj ani vlásek, ani pramínek se jí nekroutil ve vlhkém vzduchu, na rozdíl od Joy, jejíž vlasy vyrazily na zběsilý úprk za svobodou jen okamžik poté, co si je sepnula. Joyina ama Bei-lin se vždycky kabonila a nesouhlasně mlaskala, když jí česala drdol, jako by snad její vlasy byly vzdorovité naschvál.

„Kdo?“

„No princezna. Já bych určitě byla. Představ si všechny ty lidi, co se na to budou dívat.“

Stella, která se speciálně pro tuto příležitost oblékla do oslnivé kombinace červené sukně, bílé halenky a modrého propínacího svetříku, projevovala podle Joy až nezdravý zájem o princeznu Elizabeth. Dohadovala se, jaké asi bude mít šperky, co si vezme na sebe, kolik váží její koruna, a dokonce i přemýšlela, jestli její manžel nebude na její nový titul žárlit, když on sám se králem nestane. Joy měla podezření, že spíš než jako pokorný poddaný si Stella připadá jako budoucí královna sama.

„No, všichni se dívat nebudou. Spousta lidí to bude jenom poslouchat v rádiu, zrovna jako my.“ Obě ustoupily, aby udělaly místo projíždějícímu autu, a obě vrhly krátký pohled dovnitř, jestli v něm nesedí někdo známý.

„Ale i tak by mohla něco říct špatně. Já bych to zkazila určitě.

Jsem si jistá, že bych se zakoktala.“ O tom Joy upřímně pochybovala, neboť Stella byla snad ve všem vzor opravdové dámy. Na rozdíl od Joy byla Stella vysoká právě tak akorát, jak má dáma být. Nosila elegantní šaty, které jí krejčí z Tsim

Sha Tsui šil podle posledních pařížských modelů, nikdy nezakopávala o vlastní nohy, nikdy nebyla ve společnosti nerudná. Při konverzacích s nekonečnými zástupy důstojníků, které nahnali na „recepce“, když tudy projížděli, aby je trochu rozptýlili od myšlenek na blížící se korejskou válku, vždycky věděla, co říct. Joy často napadalo, jestli by Stellin veřejný obraz alespoň trochu neutrpěl, kdyby se o ní všeobecně vědělo, že umí říháním vyhláskovat celou abecedu.

„Myslíš, že budeme muset zůstat až do konce?“

„Myslíš jako na celou korunovaci?“ vzdychla Joy a kopla do kamínku. „Určitě to bude trvat hodiny a všichni se namažou a začnou se navzájem pomlouvat. A moje matka začne flirtovat s Duncanem Alleynem a pak do mě bude hučet, jak je William Farquharson spřízněný s Jardinovými a že je pro dívku jako já výborná partie.“

„Řekla bych, že na dívku jako ty je hlavně dost malý.“ Stella měla taky pořádně proříznutou pusu.

„Schválně jsem si vzala podpatky.“

„Ale no tak, Joy! Vždyť je to vzrušující. Budeme mít novou královnu!“

Joy pokrčila rameny. „Proč bych se tím měla vzrušovat? Vždyť ani nežiju ve stejné zemi.“

„Ale pořád je to naše královna. A je skoro stejně stará jako my! Jenom si to představ! A bude to ten největší večírek za bůhvíjak dlouho. Přijdou úplně všichni!“

„Vždyť jsou to pořád stejní lidi. Večírky nejsou žádná zábava, když je tam pokaždé stejné osazenstvo.“

„Bože, Joy, ty ses prostě rozhodla, že to protrpíš. Je tu spousta nových lidí, jenomže to by ses s nimi musela bavit.“

„Ale když já nemám, o čem bych si povídala. Všechny zajímá jenom nakupování a móda a kdo se spustil s kým.“

„No tak promiň, že žijeme,“ pronesla Stella ironicky. „A o čem jiném se asi tak dá mluvit?“

„Vždyť já nemyslím tebe. Ale víš, jak to myslím. V životě přece musí být i něco víc. Copak by ses nikdy nechtěla podívat třeba do Ameriky? Nebo do Anglie? Nebo cestovat po světě?“

„Ale já cestuju. Byla jsem ve spoustě zemí.“ Stellin otec byl fregatní kapitán u námořnictva. „Upřímně řečeno, mám pocit, že lidi se všude zajímají o totéž. Když jsme byli v Singapuru, byl to jeden večírek za druhým. Dokonce i maminku už to pak nudilo,“ svěřila se Stella. „A nejsou tam vždycky stejní lidi. Chodí přece i důstojníci. Dneska jich tam bude hromada. A ty ještě určitě všechny neznáš.“

Důstojníků tu byla opravdu spousta. V těch vzácných chvílích, kdy se neválela nad vrcholem Peaku mlha, se z širokánské terasy domu Brougham-Scottových naskýtal výhled na hongkongský přístav. Teď ji zaplavovala bílá barva. Uvnitř domu pod obřími vrtulemi větráků neslyšně procházeli mezi hosty čínští číšníci v měkkých botách, rovněž oblečení v bílých kabátcích, a na stříbrných podnosech nabízeli ledově vychlazené koktejly ve vysokých sklenicích. Tiché hlasy střídavě přehlušovaly hudební doprovod a zase se v něm ztrácely, a i hudbu samotnou jako by to těžké, vlhké dusno tlumilo. Britské vlaječky natažené pod stropem visely schlíple jako mokré prádlo a navzdory uměle vyráběnému průvanu se skoro nepohnuly.

Elvine Brougham-Scottová spočívala na damaškové lenošce v rohu salonu obloženého mramorem, bledá a svůdná a zjevně i stejně ochablá jako všechno ostatní. Jako obvykle ji obklopoval hlouček pozorných důstojníků. Na sobě měla švestkově modré hedvábné šaty se srdíčkovým výstřihem a dlouhou nabíranou sukní, která jí v záhybech splývala po dlouhých bledých nohou. (V podpaží neměla ani stopu po potu, všimla si Joy a sama přitiskla paže pevněji k tělu.) Jeden střevíček lemovaný umělým hermelínem už skopla na podlahu a odhalila tak rudě nalakované nehty. Joy bylo úplně jasné, co řekne její matka, až Elvinu uvidí, a přitom bude potlačovat vlastní rozčarování z toho, že nemá mentalitu hollywoodské hvězdy a neodváží se je tak nosit sama. Alice sice toužila být žena-vamp, ale troufla si nanejvýš na tmavě rudou rtěnku.

Joy a Stella odevzdaly noty a na pozdrav jen kývly, neboť jim bylo jasné, že si paní Brougham-Scottová nepřeje být vyrušována.

„Ale jak ten obřad uslyšíme?“ hlesla Stella úzkostně a rozhlížela se, kde je rádio. „Jak všichni poznají, až to začne?“

„Nebojte se, drahoušku, ještě si počkáme pěkných pár hodin,“ odpověděl jí Duncan Alleyne, který kolem nich právě procházel, a sklonil se, aby se podíval na hodinky. „Nezapomínejte, že ve staré vlasti jsou o sedm hodin pozadu.“ Duncan se vyjadřoval jako pilot RAF ve válečném filmu. Dívkám to přišlo k smíchu, ale Alice si s ním k Joyinu znechucení zjevně připadala jako jeho filmová protihráčka.

„Vědělas, že musí přijmout ‚mocná Boží proroctví‘?“ pronesla Stella uchváceně.

„Cože?“

„Princezna Elizabeth. Při korunovaci. Musí přijmout ‚mocná Boží proroctví‘. Nemám tušení, o co vlastně jde. Jo, a taky ji budou doprovázet čtyři rytíři podvazkového řádu. Myslíš, že se jí opravdu starají o podvazky? o šaty a šperky se jí přece má starat první komorná. Betty Warnerová mi to povídala.“

Joy nechápavě pohlédla do Stelliných zasněných očí. Proč ji ta událost neuváděla do takového vytržení jako její přítelkyni? Proč ji pomyšlení na dnešní večer nanejvýš děsilo?

„A představ si, to bys nikdy neřekla: pomažou jí prsa posvátným olejem. Doopravdicky jí pomažou prsa. Škoda že to budeme jenom poslouchat v rádiu – moc ráda bych viděla, jestli jí na ně arcibiskup vážně sáhne.“

„Dobrý večer, Joy. Páni, vy vypadáte – vypadáte – no, vlastně vypadáte, že je vám dost horko. Snad jste sem nemusela pěšky?“ Byl to William, zuřivě se červenal a natáhl k ní ochablou ruku v nepřesvědčivém pokusu o pozdrav. „Totiž… pardon… tak jsem to nemyslel… totiž já jsem přišel pěšky. Jako vy. A jsem úplně promočený. Mnohem víc než vy. Koukněte.“

Joy popadla z podnosu, který se právě mihl kolem, vysokou sklenici s růžovým koktejlem a dala si pořádný lok. Princezna Elizabeth nebyla jediná, kdo dnes obětuje život na oltář vlasti.

* * *

Když konečně nastal čas korunovace, měla už v sobě růžových koktejlů pěknou řádku. Ve vlhkém počasí trpívala Joy často dehydratací, a tak jí růžový obsah vysokých sklenic klouzal do krku docela snadno. Vlastně ani nechutnaly jako alkohol a matka si jí nevšímala – rovnoměrně dělila svou pozornost mezi bodře se křenícího Duncana Alleyna a zároveň zuřila nad tím, že se její vlastní manžel zjevně výborně baví –, takže Joy poměrně překvapilo, když se tvář princezny Elizabeth na zdi najednou rozmnožila a všechny ty budoucí královny jako by se spiklenecky křenily nad Joyinými marnými pokusy chodit aspoň trochu rovně.

V příštích několika hodinách hluk večírku postupně sílil a bobtnal, takže zaplnil celé rozlehlé přízemí domu a hlasy hostů už díky štědrému přísunu alkoholu zněly patřičně promazaně a povzneseně. Joy se s postupujícím časem čím dál víc stahovala do ústraní, neboť jí chyběla dovednost bavit se o ničem, která byla pro akce tohoto typu zcela zásadní. Setřásat lidi se jí dařilo celkem obstojně, ale zaujmout je nějak nedokázala. Konečně se jí povedlo zbavit Williama, když mu řekla, že si s ním pan Amery určitě chtěl promluvit o nějaké obchodní záležitosti. Stella už dávno zmizela v obdivném kruhu námořních důstojníků. Rachel a Jeannie, dvě další dívky v jejím věku, seděly v koutě s dvojicí svých nápadníků – mladíků s napomádovanými vlasy, kteří vypadali jako dvojčata. Nikdo tedy Joy nevěnoval pozornost, natož aby se nad ní pobuřoval, což jí umožnilo navázat s těmi růžovými koktejly poměrně důvěrný přátelský vztah.

Všimla si, že má sklenici už zase záhadně prázdnou, a rozhlížela se po někom ze sloužících. Jako by najednou všichni zmizeli – anebo měla potíž rozeznat je od všech ostatních. Měli by mít všichni saka s britskou vlajkou, usoudila Joy a v duchu se zahihňala. Anebo rovnou chodit zabalení ve vlajkách. Anebo mít na hlavách malé korunky.

Matně si uvědomila, že odkudsi zaduněl gong a pan Brougham-Scott svým veselým tenorem svolává všechny k rádiu. Joy se na chviličku opřela o sloup a čekala, až se lidé před ní pohnou. Až se přesunou, říkala si, bude moci vyjít na terasu a v mírném větříku se trochu nadechnout. Jenomže v tuhle chvíli se těla ostatních před ní jen různě pohupovala a přelévala a splývala do sebe a vytvářela před ní neproniknutelnou zeď.

„Bože můj,“ zamumlala Joy. „Potřebuju na vzduch!“

Měla pocit, že si to řekla jen v duchu, ale najednou ji čísi ruka popadla za paži a ozvalo se: „Tak pojďte, zavedu vás ven.“

Ke svému překvapení musela Joy k dotyčnému vzhlédnout. (To se jí stávalo jen zcela výjimečně – byla vyšší než prakticky všichni Číňané i než většina mužů na večírku.) Matně nad sebou rozeznala dvě protáhlé, vážné tváře, které se vznášely nade dvěma tuhými bílými límečky. Námořní důstojník. Nebo dva. Tím si nebyla tak úplně jistá. Každopádně jeden z nich jí svíral paži a jemně ji postrkoval davem směrem k balkonu.

„Nechcete se posadit? dýchejte zhluboka. Donesu vám sklenku vody.“ Posadil ji do proutěného křesílka a zmizel.

Joy lokala čistý vzduch hlubokými doušky, jako by to byla voda. Už se stmívalo a na Peak se snesla mlha, která úplně oddělila dům od zbytku ostrova. Že tu nejsou sami, prozrazovalo jen vzdálené protivné houkání nákladních člunů plavících se kdesi pod nimi, šumění nedalekých fíkovníků a jemné aroma česneku a zázvoru, jež se vinulo nehybným vzduchem.

A právě ta vůně najednou Joy úplně dorazila. „Ach bože,“ zamumlala. „Ach ne…“

Ohlédla se za sebe a s úlevou zjistila, že i poslední hosté už mizí v pokoji s rádiem. A pak se naklonila přes zábradlí na balkoně a začala dlouze a hlučně zvracet.

Když se konečně zase napřímila, prudce lapala po dechu a zpocené vlasy se jí lepily na spánky. Otevřela oči a ke své hrůze zjistila, že ten námořní důstojník stojí před ní se sklenicí ledové vody v ruce.

Joy ze sebe nedokázala vypravit slovo. Jen na něj v němém děsu chvíli zírala a pak sklopila studem zrudlou tvář ke sklenici. Najednou byla nepříjemně střízlivá. Možná že až zase zvedne hlavu, bude už pryč, modlila se v duchu.

„Nepotřebujete kapesník?“

Joy se stále sklopenou hlavou chmurně zírala na své boty s příliš vysokými podpatky. V krku jako by jí uvízlo cosi ohavného a odmítalo sklouznout do žaludku, navzdory opakovanému polykání.

„Tu máte. Nate. Vezměte si ho.“

„Prosím vás, běžte pryč.“

„Cože?“

„Povídám, běžte pryč, prosím vás.“ Ach bože, jestli odsud Joy hned nevypadne, vydá se ji matka hledat a objeví ji tady na balkoně. A pak vypukne naprosté peklo. Už teď to viděla v živých barvách, mohla by to rozepsat jako knihu o několika kapitolách: 1. Nemůžeme tě s sebou nikam brát, 2. Udělalas nám strašlivou ostudu aneb Proč nemůžeš být víc jako Stella? a konečně 3. Co si lidi pomyslí?

„Prosím! Prostě už běžte, prosím.“

Joy si uvědomovala, jak hrubě to zní, ale v děsu z toho, že ji matka možná přistihne, a že by tu navíc měla vést zdvořilou konverzaci, a přitom má třeba halenku pocákanou bůhvíčím – a možná i tvář –, jí to rozhodně připadalo jako menší zlo.

Hodnou chvíli bylo ticho. Z jídelny se ozývaly hlasité výkřiky, které se vzájemně přehlušovaly, sílily a zase umlkaly.

„To nevím… asi by bylo lepší, kdyby tu s vámi někdo chvilku byl.“ Neměl úplně mladý hlas, nebylo to vzrušené halekání, jakým se vyznačovala většina důstojníků, ale nebyl to ani zvučný bas, jaký muži získávají, jsou-li už dlouho v mocenském postavení. Vyšší než důstojnickou hodnost určitě neměl.

Proč už nejde pryč? úpěla v duchu Joy.

Ale on tam jenom stál. Všimla si, že má jinak neposkvrněné a dokonale vyžehlené kalhoty na levé holeni pocákané čímsi oranžovým.

„Podívejte, mně už je mnohem líp, děkuju. A opravdu bych byla ráda, kdybyste mě tu nechal o samotě. Nejspíš půjdu domů.“ Matka bude zuřit. Ale mohla by říct, že se jí neudělalo dobře. Vlastně by ani tak úplně nelhala. Celou pravdu by znal jenom tenhle muž.

„Rád bych vás doprovodil,“ řekl.

Hluk vevnitř opět zesílil a ozval se čísi vysoký, poněkud hysterický smích. Pak spustila jakási jazzová nahrávka a stejně nenadále zase skončila.

„Prosím,“ naléhal muž. „Tu máte, chyťte se mě za ruku. Pomůžu vám vstát.“

„Opravdu byste mě tu nemohl prostě nechat?“ Tentokrát si i ona sama uvědomila svůj ostrý tón. Na okamžik bylo ticho a pak, po téhle nekonečné, bezdeché odmlce zaslechla Joy na terase jeho kroky, jež se pomaloučku vracely zpátky dovnitř.

Joy byla příliš zoufalá, než aby jí stud vydržel dlouho. Vstala, zhluboka se napila studené vody a pak se rychlým, byť poněkud roztřeseným krokem vydala zpátky do domu. S trochou štěstí může oznámit svůj odchod některému ze sloužících, zatímco budou všichni hosté u rádia. Jenomže zrovna když procházela kolem dveří do salonu, začínali se hosté právě trousit ven. Mezi prvními byla Stella, s koutky očí staženými zklamáním.

„Ach Joy, věřila bys tomu?“

„Čemu?“ zamumlala Joy otupěle a přemýšlela při tom, jak rychle by se jí mohlo povést protáhnout se kolem ní.

„To zatracené rádio! zrovna dneska se musí rozbít! Nechápu, že mají v celém domě jenom jedno. Každý má přece doma aspoň dvě!“

„Ale Stello, drahoušku, nedělejte si z toho těžkou hlavu,“ pronesl Duncan Alleyne. Jednou rukou si mnul knír a druhou položil Stelle na rameno – a na to, že předstíral výhradně otcovský zájem, ji tam nechal docela dlouho. „Někdo skočí k Marchantovým a donese rádio od nich, bude to jenom chvilička. Skoro nic vám neuteče.“

„Ale to nestihneme celý začátek! A už nikdy to znova neuslyšíme. Žádná další korunovace už nejspíš za našeho života nebude. Bože, to je k neuvěření!“ Teď už Stella plakala doopravdy a vůbec nevnímala ostatní hosty, přičemž pro některé byl posvátný královský obřad zjevně jen otravné přerušení skvělého večírku.

„Stello, já musím domů,“ zašeptala Joy. „Moc mě to mrzí. Není mi dobře.“

„Ale to nemůžeš! zůstaň, aspoň než donesou to rádio!“

„Zajdu za tebou zítra.“ Joy si uvědomila, že její rodiče stále ještě sedí v hloučku kolem rozbitého rádia a nevšimli si jí. Rychle se tedy rozběhla ke dveřím. Zběžně kývla na chlapce, který jí otevřel dveře, a v mžiku byla venku na dusném nočním vzduchu, kde jí společnost dělaly jen bzučivé nálety moskytů. Stále byla malinko nesvá z muže, kterého tak odbyla.

Evropané v Hongkongu byli zvyklí užívat života a snad každý večer se konal nějaký večírek či banket, takže nebylo neobvyklé potkat v časných hodinách v ulicích pár bledých tváří. Ovšem Joy, která se po té nešťastné příhodě s růžovým pitím probudila s pozoruhodně jasnou hlavou, se onoho rána ocitla v neobvyklém postavení jednočlenné menšiny.

Jako by dnes celý Peak trpěl kocovinou. Ulicemi tichounce ťapkaly dvojice Číňanů a Číňanek, někdo nesl těžké koše, jiní táhli vozíky s odpadky, ale po běloších ani vidu. Před nabílenými domy, oddělenými od ulice předzahrádkou, omluvně visely provazy s barevnou vlajkoslávou a pod okny se kroutily fotografie usmívající se princezny, jež po prohýřené noci vypadaly stejně vyčerpaně jako oslavující poddaní.

Joy tichounce našlapovala po týkových podlahách v bytě a s Bei-lin na sebe šeptaly (ani jedna nechtěla probudit Alici a Grahama, kteří se horečně a zmateně hádali až do časných ranních hodin). Usoudila, že jí nezbývá než se vypravit do Nových teritorií, aby si mohla zajezdit na koni. Všem dnes bude třeštit hlava a budou nenaložení, vlhké vedro bylo ještě dusivější než jindy, takže kocovinu nepochybně ještě znásobí a lidé stráví den v rozmrzelé strnulosti, natažení na měkkých pohovkách pod stropními větráky. Nemělo cenu zůstávat ve městě. Byl tu ovšem ten problém, že Joy neměla nikoho, kdo by ji z města odvezl.

Kolem desáté se vypravila ke Stelle, ale tam byly zatažené závěsy a jí se nechtělo zvonit. Joyin otec, který obyčejně vozil svoji princeznu docela spolehlivě, nejspíš nevstane před polednem. Přátel moc neměla, takže už nebyl nikdo další, za kým by mohla bez váhání zajít. Usadila se k oknu do proutěného křesílka a pohrávala si s nápadem, že by dojela do centra města tramvají a pak šla na vlak, ale sama to ještě nikdy nezkusila a Bei-lin ji odmítla doprovázet, neboť jí bylo jasné, že až se paní domu probudí a zjistí, že si Joy vyjela na „výlet“, bude v ještě mizernější náladě než předtím. „Zatracená královna, ať žije,“ zamumlala si Joy při pohledu na vzdalující se záda služebné.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Přední tiráž

Předmluva