J. Kirby

PANÍ RANČE LONE STAR

Ukážka z elektronickej knihy

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Překlad: Marek Pavka

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2009

© Bastei-Verlag GmbH & Co., Bergisch Gladbach

ISBN 978-80-243-5710-2

PANÍ RANČE LONE STAR

Ve tmě se blýskalo, zpod kopyt se vznášel prach. Šest jezdců přicválalo k Rio Grande a vjelo do vody. Bok po boku se brodili k texaskému břehu. Koně v chladné vodě hekali a vzpínali se. Jim Starbuck se s vystříleným koltem v pravé ruce ohlédl přes rameno a spatřil pronásledovatele – mexickou kavalerii. Objevila se na břehu, který právě opustili. Třeskly výstřely a kulky čeřily hladinu pohraniční řeky. Mike Hood, který jel po jeho levém boku, se otočil v sedle a vystřelil na pronásledovatele z koltu…

Jezdec, který stál napravo od Jima, náhle vykřikl a klesl na hrušku svého sedla. Byla příliš tma na to, aby Jim Starbuck mohl poznat, kdo to koupil, ale soudě podle výkřiku to byl Dave Bass. Jim se vyklonil ze sedla a pomohl mu udržet se na hřbetě koně.

Šest jezdců, kolem kterých hvízdaly kulky, dorazilo na břeh. Vraceli se do Texasu, po dvou letech strávených v neklidném Mexiku. Cválali. Jim Starbuck cítil, že raněný ztrácí síly a že se o něj stále více opírá.

Pak dal znamení zastavit. Když Dava Basse pustil, ten sklouzl ze sedla. Ostatní muži sesedli. Jim škrtl sirkou. Ve svitu plaménku Davův bratr Will rozepnul raněnému košili.

„Dej sirku níž, ať to můžu vidět,“ řekl Jimu Starbuckovi. Když plamének osvítil silně krvácející ránu, Will Bass zaklel, ale v té kletbě se skrývala i úleva.

„Trefili ho do ramene. Může mluvit o štěstí. O dlaň níž a kulka by ho zasáhla do srdce. Musíme ho zavézt k doktorovi. Kulka musí pryč a musí se zastavit krvácení. Není tu někde poblíž nějaké město?“

„Lobo,“ odpověděl Ben Rando. „Ale to je dvanáct, patnáct mil odtud.“

Jim Starbuck na něj pohlédl. Byl to chlap jak hora, ramenatý, s prackami jako lopaty. Dokázal uzvednout koně. Přitom byl mlčenlivý jak ryba.

Ve svitu sirky se Jim Starbuck rozhlédl kolem.

Mike Hood, blondýn s šedýma očima, který jako jediný z těch šesti nosil dva kolty: jeden nízko na pravém boku a druhý – pažbou dovnitř – vysoko na levém, takže po něm mohl kdykoli rychle sáhnout. Jim ještě nepotkal nikoho, kdo by byl s koltem rychlejší než Mike Hood.

Vedle něho stál Johnny Bryant – tmavovlasý muž s vážným pohledem a mladistvou tváří. Nosil jižanskou polní čepici z občanské války. Na kostnatých ramenech měl šle starých kavaleristických kalhot, v armádním pouzdře kolt. Na něm i na patrontašce na opasku byl mosazný znak s písmeny C.S.A. – to byl znak Konfederace.

Dava a Willa Bassovy by nikdo nepovažoval za bratry. Dave byl fešák, na kterém mohly ženy oči nechat. Will Bass byl oproti tomu malý, křivonohý a měl tvář mezka. Jeho oči však byly přátelské. Byly to veselé oči, přestože za sebou měl tucet krvavých polních tažení a dvě prohrané občanské války – nejdřív tu americkou a potom mexickou.

Jim je všechny znal tak dobře, jako by to byli jeho bratři. Koneckonců s nimi bok po boku bojoval v mnoha bitvách a soubojích. Teprve tváří v tvář smrti se ukáže, co v člověku je. A to, že těch šest zůstalo tak dlouho spolu, jasně svědčilo o tom, že si důvěřovali.

„Jestli je Lobo jediné město v okruhu patnácti mil, pak musíme tam,“ řekl Will k Randovi.

„Nevěřím, že Dave se v sedle udrží tak dlouho,“ namítl Johnny Bryant. „Bylo by rozumnější mu tu kulku vytáhnout hned.“

„Tvým špinavým bowie knifem, aby pak umřel na ranovou horečku?“ vyhrkl Will Bass. „To nedovolím. Krom toho nemáme kamenec, abychom mohli zastavit krvácení.“

„Jen klid, Wille,“ řekl Jim Starbuck. „Odvezeme tvého bratra do Loba – na nosítkách, které zavěsíme mezi koně.“

Zatímco muži tam nerozhodně stáli, dodal: „Nikoho nenecháme ve štychu.“

To stačilo. Taková slova je po dlouhé roky držela pohromadě – a bylo to přátelství zpečetěné krví, špínou a nepřátelskou palbou za občanské války. Díky takovým slovům drželi spolu i té noci, když se brodili přes Rio Grande pod velením generála Konfederace Jo Shelbyho, který po porážce Jihu odmítl přijmout kapitulaci u Appomattoxu. Než koně dorazili na mexický břeh, klesla kulkami provrtaná vlajka Konfederace do vln Rio Grande.

V Mexiku habsburský císař Maxmilián potřeboval zkušené vojáky a byl odhodlaný zaplatit Shelbyho kavaleristům ve zlatě, aby mu pomohli porazit republikány.

Pro Jima Starbucka, který tenkrát nosil uniformu kapitána armády Konfederace, a jeho muže to byla jasná věc. Mnozí z těch, kteří s Shelbym jeli do Mexika, tam nalezli svůj hrob. Přesto císař válku prohrál. Jeho armáda byla zničena a spolu s ním byli popraveni dva jeho generálové. Od té doby Texasané v Mexiku nebyli vítáni, protože tam vládl republikánský prezident, který nezapomněl, kolik krve Shelbyho kavalerie prolila.

Jim Starbuck a jeho muži se k hranici museli prostřílet. Z celé jeho setniny, která před dvěma lety dorazila do Mexika, se vrátilo pouhopouhých šest mužů.

Dave Bass byl ještě stále v bezvědomí a to bylo dobře, protože tak aspoň byl ušetřen bolesti. Té ho čekalo po cestě do Loba víc než dost.

„Už jsi někdy přemýšlel o tom, kam pojedeme?“ zeptal se Mike Hood, který přihlížel tomu, jak ostatní vyrábějí nosítka pro raněného.

„Ne,“odvětil Jim Starbuck. „Zatím jsem uvažoval jen nad jedinou věcí: jak překonáme Rio Grande. Ale teď jsme v Texasu a budeme se tu muset porozhlédnout po nějaké práci.“

Hood se rukama opřel o kostěné pažby koltů. Jim potmě jeho tvář viděl jen nezřetelně. Cítil však, že ho trápí pochybnosti.

„Jsme pistolníci a všechno už jsme se odnaučili – všechno kromě boje,“ zamumlal Mike Hood. „A Texas je poražená, okupovaná země. Bude těžké tu najít práci. Jedině že by…“

„Že by to byla pistolnická práce,“ dopověděl to Jim Starbuck. Chvíli mlčky přemýšlel, načež zavrtěl hlavou. „Já už mám bojů plné zuby, Miku. Šest let války mi stačilo. Vím, že mnoho bývalých vojáků z Texasu po válce začalo pronajímat své kolty a teď jsou z nich pistolníci nebo dokonce bandité. A to já nechci. Nechci ztratit svou čest. Jeďme s Davem za doktorem do Loba. Všechno ostatní už se vyřeší potom. Možná někde najdeme práci jako kovbojové. Rád bych si našetřil nějaké peníze, abych si mohl koupit půdu a začít chovat dobytek.“

„Jak myslíš,“ řekl Hood a pokrčil rameny. „Ale snadné to nebude. Texas je pokořená, podrobená země, kde je vůle dobyvatele zákonem.“

Lobo bylo texaské pohraniční městečko, jakých bylo na dostavníkové cestě mezi Laredem na jihu a El Pasem na severu mnoho. Stály tam tři tucty domů a každý čtvrtý z nich byl saloon.

Díky větru a slunci fasády vybledly, Main Street byla zbrázděná nesčetnými koly. Toho rána město působilo bezbarvě, ošklivě, ba přímo nepřátelsky.

Jim Starbuck zastavil koně před budovou s nápisem „Lékař“. Sesedl a zabušil na dveře. Po chvíli vevnitř zašramotil klíč, dveře se otevřely a objevil se šedivý muž ve spodní košili s visícími kšandami a petrolejkou v ruce. Měl brýle s kovovou obroučkou a vypadal nevrle.

„Co se to, k čertu, zase děje?“ zabručel. „To se tu člověk ani nemůže vyspat? Neříkejte mi, že někde v okolí čekají dítě. Právě jsem se z jednoho porodu vrátil – teprve před hodinou.“

Jim Starbuck pohlédl na štít na domě. „Doktor McLean?“ zeptal se.

„Ano. Kdo jste a co chcete?“ nevlídně odsekl muž.

Jim mu sdělil své jméno. „Máme jednoho raněného. Koupil to do ramene a trmácíme se s ním už dlouhé hodiny.“

Lékař pohlédl za něj na nosítka, na kterých ležel raněný. Promnul si bradu, rezignovaně zavrtěl hlavou a smířil se s tím, že té noci už odpočívat nebude.

„Na co ještě čekáte? Odneste ho dovnitř!“ zabručel.

Rando zvedl Dava Basse z nosítek a odnesl ho dovnitř. Ostatní ho následovali, když předtím přivázali koně.

Bass ležel na stole. Jeho tvář byla bledá, oči měl zavřené. Na čele a na propadlých lících se mu leskly krůpěje potu. MacLean odvázal zakrvácený obvaz.

„Kulka je poměrně blízko srdce,“ zamumlal, když si prohlédl ránu. „Probila lopatku a vězí pod klíční kostí. Plíce nejsou poraněny, jinak by z rány vytékala světlá, zpěněná krev. Měl štěstí.“

„Zachráníte ho, doktore?“ zeptal se Will Bass.

„Když ho nezabije ranová horečka, zvládne to.“ MacLean si těch pět mužů změřil pohledem.

„Kdybych byl šerif, myslel bych si, že byl na útěku, když ho trefila kulka,“ dodal. „A ten, kdo je v západním Texasu na útěku, obvykle utíká před zákonem. Jenže já nejsem šerif.“ Povytáhl obočí a pohlédl na Jima Starbucka, jako by očekával odpověď.

„Přijeli jsme z Mexika. A tamní kavalerie nám na rozloučenou poslala pár olověných pozdravů,“ vysvětloval Jim. „Chtěli nám dát jasně najevo, že jsme v Mexiku nežádoucí.“

„V poslední době sem přes Rio Grande poměrně často jezdí prachem pokrytí jezdci s kolty nízko u pasu. A mnozí z nich krvácejí z podobných ran,“ řekl starý doktor. „V Mexiku je to asi tvrdé.“

„Republikáni účtují s přívrženci císaře,“ odvětil Jim. „Znovu jsme bojovali na špatné straně.“

MacLean přikývl, jako by Jimova slova potvrdila jeho domněnky. Potom sáhl po pinzetě.

„Držte ho pevně,“ řekl a kývl na Davea Basse. „Nebude tak jednoduché mu vytáhnout kulku. Bude sebou házet. Nesmí se ale pohnout, jinak ho pinzetou zraním víc než kulka.“

Ben Rando chytil raněného za ruce, Will Bass za nohy. O pět minut později byla kulka venku.

„To by bylo,“ řekl lékař. „Musím ho ještě ovázat. Jet ale v tomto stavu nemůže.“

„Možná byste ho tu na pár dnů mohl nechat?“ řekl Jim. „Dokud nebude moct do sedla. Samozřejmě za to zaplatíme.“

Vytáhl zlatou desetidolarovou minci a položil ji na stůl. MacLean se znovu poškrábal na bradě.

„Tak dobrá, postarám se o něj,“ řekl. „Ale jen dokud nebude moct vylézt do sedla. Kdybych si tu nechával každého postřeleného pistolníka, kterého jsem ošetřil, musel bych si otevřít hotel.“

„Hledáme práci, doktore. Poctivou práci,“ řekl Jim. „Kde ji tu můžeme najít?“

„To tu spíš najdete psa bez blech než poctivou práci. Jih byl poražen a je na dně. Hospodářství je zruinované. V Texasu je kovbojů bez práce víc než dobytka bez pána a toho je tu opravdu víc než dost. Proto se tu tak rozmnožili bandité. Ti lidé nevědí, z čeho mají žít. Všechno, co se za války naučili, je zabíjení a střílení. Podél Rio Grande se to bandity a pistolníky jen hemží a každým dnem jich přibývá. Nevěřím, že v Lobu najdete poctivou práci. Jedině že byste za pětadvacet centů za den čistili plivátka v saloonech. To všechno ta zatracená válka.“

„Porozhlédneme se po městě, doktore,“ řekl Jim. „Přijdeme před polednem. Pak už snad Dave bude při vědomí.“

Opustili dům a zůstali venku u svých koní. Po tom, co jim lékař popsal situaci v kraji, jim město připadalo ještě ošklivější a nepřátelštější než předtím.

Jim Starbuck odmotal uzdu svého valacha a vydal se s ním po ulici. Ostatní ho mlčky následovali.

Náhle se ozval dusot kavalkády a objevil se houf jezdců. Jim odhadoval, že je jich tak dvacet. V jejich čele cválal jeden muž v černém. Měl španělský klobouk s rovným okrajem, vestu a košili s širokými, vlajícími rukávy. Na bocích se mu houpaly postříbřené kolty se slonovinovými pažbami.

Víc Jim neviděl, protože houf procválal kolem a zastavil před saloonem Alhambra.

Zatímco Jim uklidňoval nervózního koně, jezdci sesedli, přivázali svá zvířata před saloonem a zmizeli vevnitř.

„Jistí lidé tu mají eldorádo,“ řekl Mike Hood, který pozoroval ty muže. „Všechno jsou to pistolníci. A najal si je jediný muž. Jejich koně mají všichni jediný cejch: Šíp. Jime, myslím, že bychom měli jít do stejného saloonu jako oni. Když tu našlo tolik chlapů práci, pak už na několika nesejde. Promluvíme si s nimi.“

„Ať už je najal kdokoli,“ odvětil Jim, „neudělal to proto, aby pro něj cejchovali dobytek, opravovali ploty a kopali studny. Ti pracují za pistolnickou mzdu.“

„Ten, kdo má ranč, potřebuje i kovboje,“ trval na svém Mike Hood. „A ty přece chceš dělat kovbojskou práci. Jenom se přece zeptáme.“

Jimu Starbuckovi se moc nelíbilo, že ho do toho Hood tlačí. Pak si však řekl, že si nemohou moc vybírat. Jejich vyhlídky na sehnání práce ve  městě byly velmi malé.

„Možná máš pravdu,“ zamumlal. „Někde začít musíme.“

Ve chvíli, kdy se chtěl vydat k saloonu Alhambra, ze stejného směru, z něhož dorazili, přijel vůz. Táhli ho čtyři mezci. Dlouhé uzdy držel v rukou muž, který byl oděn jako kovboj. Vedle něj na kozlíku seděla žena, která měla na klíně winchestrovku.

Měla zrzavé vlasy, jezdeckou sukni s rozparkem, vysoké boty a bílou plátěnou blůzu pod vlčím kožichem. Před lékařovým domem vůz zastavil. Žena slezla z kozlíku, strčila winchestrovku pod plachtu a vešla dovnitř, když si předtím vyměnila několik slov s kovbojem.

Vůz pokračoval dál a projel kolem Jima a jeho mužů. Když se přiblížil k Alhambře až na dvacet kroků, otevřely se lítací dveře a ven vyšlo půl tuctu pistolníků. První z nich byl muž v černém s postříbřenými kolty. Sešel na ulici a postavil se vozu do cesty.

„Takže ty jsi nepoučitelný a nechceš si uvědomit, že kovbojové z Lone Star nemají v Lobu co pohledávat, Walkere,“ řekl k muži na kozlíku vozu.

Nyní, na slunci, měl Jim příležitost si prohlédnout pistolníkovu tvář. Vystouplé lícní kosti prozrazovaly indiánskou krev. Šikmé oči byly jantarově žluté, jako oči vlka.

Jim tušil, že pistolník musí být ocelový muž, kterému se rovná jen málokdo.

Slonovinou zdobené pažby jeho postříbřených koltů se pohybovaly v rytmu jeho kroků, když s cinkáním ostruh kráčel k vozu. Ruce měl při tom neustále v bezprostřední blízkosti zbraní.

Jeden z mužů, kteří s ním šli do saloonu, držel prvního mezka ve spřežení tak pevně, že vůz nemohl odjet.

„Neměls jezdit do města, Walkere,“ dodal chlapík v černém. „To od tebe nebylo rozumné. Ale dám ti ještě poslední šanci. Máš minutu na to, abys zmizel z Loba. Jestli tě tu po uplynutí této lhůty ještě uvidím, vpálím do tebe kulku.“

Kovboj na kozlíku, mladý muž v kožených chráničích nohou, ovčím kožichu a prošlapaných botách, zbledl.

Jim Starbuck cítil, že se bojí. Bylo by rozumné, kdyby okamžitě odjel z města, protože proti pistolníkovi neměl naději. Jenže z nějakého důvodu váhal. Nejistě otočil hlavu a pohlédl na dům, ve kterém zmizela zrzavá žena. Zdálo se, že bojuje sám se sebou. Potom však sebou trhl a vypjal ramena.

„Mně žádný lupič nebude rozkazovat, kam můžu a kam nemůžu jezdit!“ řekl přidušeným hlasem. „Ustup mi ihned z cesty, Blaire!“

Vzal uzdy spřežení do levé ruky a pravou posunul ke koltu.

„Takže ty chceš bojovat, abys té zrzce dokázal, že jsi muž,“ odvětil pistolník a vycenil zuby.

„Řekl jsem, že mi máte ustoupit z cesty,“ opakoval kovboj. „Do tohoto města může každý, kdo přijíždí s poctivými úmysly. A mohou sem dokonce i lupiči, pistolníci a bandité. V dobách, kdy zákon udržovali texaští rangeři, by se někdo jako vy nemohl ukázat na ulici.“

Blair se rázem přestal usmívat. V jeho tváři se nyní zračil vražedný, vlčí výraz.

„To jsi neměl říkat, Walkere,“ procedil mezi zuby. „Za to zaplatíš. Vyženu tě z města…“

V té chvíli kovboj sáhl po zbrani. Nebyl však dostatečně rychlý. Než kolt stačil vytáhnout, Blair tasil pravý revolver a namířil na Walkera.

Kovboj strnul. Jeho oči se rozšířily a tvář mu zesinala. Nevěděl, co má dělat. Nemohl tam takto stát věčně. Musel kolt strčit do pouzdra, nebo ho zcela vytáhnout. To druhé by ho však stálo život, protože Blair jenom čekal na jeho pohyb. Kovboj neměl na vybranou. Musel tasit – a udělal to.

Těsně za sebou třeskly dva výstřely. Walker spatřil záblesk, načež ho cosi udeřilo do hrudi. Zmáčkl spoušť, ale jeho kulka se jen zaryla do země.

Jim viděl, jak se vzepjal, načež mu revolver vypadl z dlaně a skácel se z kozlíku mezi mezky.

Ještě než mohli Jim a jeho muži nějak reagovat, otevřely se dveře lékařova domu a na ulici vyšla zrzavá žena a starý lékař. Přiběhli tam a pohlédli na mrtvého kovboje.

„Můj Bože!“ řekl MacLean. Žena pomalu zvedla hlavu a pohlédla na Blaira, který si s chladným úsměvem obtočil kolt okolo ukazováčku a potom ho strčil do pouzdra.

„Vrahu! Proklatý vrahu!“ hlesla. Přišla k vozu a vytáhla winchestrovku, kterou předtím strčila pod plachtu. Chtěla zbraň nabít, ale tu k ní přiběhl Jim Starbuck a chytil ji za ruku.

„Nedělejte to, madam,“ řekl. „Na toho pistolníka nemáte.“

„Pusťte mě!“ vyhrkla a pokusila se vymanit z jeho sevření. Vzal jí pušku a hodil ji na korbu. V tom okamžiku se rozplakala, skryla si tvář do dlaní a otočila se. Celá se chvěla.

MacLean, který se skláněl ke kovboji, se narovnal a zavrtěl hlavou.

„Tady už se nedá nic dělat,“ zamumlal. „Kulka ho zasáhla přímo do srdce.“

„Walker sáhl po koltu jako první. Mám tucet svědků,“ sebejistě řekl Blair.

„Ano a já jsem jedním z nich,“ ozval se ze saloonu mužský hlas. Jim se otočil.

Na prahu saloonu Alhambra stál vysoký muž v tmavém obleku, sametové vestě a černé, hedvábné vázance. Do tváře mu stínila krempa stetsonu. Jeho vysoké holínky se leskly, zpod pravého šosu saka mu trčela kostěná pažba koltu.

„Všechno, co se na ulici dělo, jsem viděl,“ řekl. „Blair jednal v sebeobraně. To můžu odpřísáhnout. A moji lidé též.“

„Murray,“ řekl MacLean, tak, jako by to nemohl vyslovit, „věřím vám, že jste ochotný odpřísáhnout všechno, co Blair tvrdí, je přece ve vašich službách.“

Muž, o kterém lékař hovořil jako o Murraym, sešel z chodníku na ulici. „Chcete tím říct, že lžu, doktore?“ chladně se zeptal.

Za ním ze saloonu vyšla krásná, tmavovlasá dáma ve zdobeném kostýmu. Měla černé oči, v nichž se zračila vášnivost. Odvážný výstřih jejích šatů odhaloval náznaky ňader. Zdálo se, že to, co se stalo na ulici před Alhambrou, jí vůbec neotřáslo.

Murray přistoupil k zrzavé ženě vedle vozu. „Je mi vašeho kovboje líto, slečno Warwicková,“ řekl. „Ale sáhl po koltu jako první. V jistém smyslu jste vlastně jeho smrtí vinna vy. Proč nechcete pochopit, že váš boj je od začátku nesmyslný? Lhůta, kterou jsem vám dal, vyprší dnes o půlnoci. Dnes jste přišla o svého posledního kovboje. Už za vás nikdo nebude bojovat. Krom toho mám zákon na své straně.“

„Zákon…,“ pohrdavě řekla. „V tomto kraji platí jen jediný zákon a tím je vaše vůle, která se opírá o kolty vašich pistolníků.“

„Já se vždy řídím právem a zákonem,“ odvětil Murray. Když se otočil k lékaři, Jim spatřil jeho tvář. Měla ostré rysy, byla nápadně bledá a dominovaly jí černé oči, které byly těsně při sobě. Připomínaly hlavně koltů. Z toho muže čišelo cosi, co Jima varovalo.

„Vím, že váš otec na ranči dřel jako kůň, slečno Warwicková,“ dodal Murray, který se opět obrátil k zrzce. „A jsem ochoten za něj zaplatit jistou sumu. Ne velkou, ale stále je to dost na to, abyste mohla opustit Texas. Pokud však do půlnoci neodjedete, ponesete následky. Žena, která hraje mužskou hru, se musí podřídit pravidlům mužů.“

Tu se otočila a Jim vůbec poprvé zřetelně spatřil její tvář. Měla zelené oči, ve kterých se zračil hněv a znechucení.

„Pokud mě chcete vyhnat z mé půdy, budou mě vaši lidé muset zabít jako Walkera, Murray,“ zvolala chvějícím se hlasem. „Neopustím svůj majetek a budu proti vám a vašim pistolníkům bojovat do posledního náboje.“

Pak si opět povzdechla. MacLean jí položil ruku kolem ramen a odvedl ji pryč.

V té chvíli se davem prodral podsaditý, ramenatý muž. Měl bledě modré oči a knír. Očividně ještě spal, když padly výstřely, protože byl neoholený a ne úplně oblečený. Levou rukou si zapínal kšandy. Revolverový opasek však měl a v pravé ruce držel brokovnici s uřezanými hlavněmi.

„Co se stalo? Co se tu děje?“ zeptal se a pohlédl na mrtvého.

„Přestřelka, šerife,“ odvětil Murray a pousmál se. „Walker si to chtěl rozdat s Blairem, ale nebyl dost rychlý.“

„Kovbojové by raději měli kolty používat jen k zatloukání kůlů v ohradách,“ pohrdavě řekl pistolník v černém.

„Jen klid, Blaire,“ ostře řekl Murray. „Šerife, je dost svědků, kteří mohou odpřísáhnout, že Jason Blair střílel v sebeobraně. Viděl jsem to i já. Nebudete přece zpochybňovat mé slovo?“

Jim v těch slovech cítil výhružku. I šerif to pochopil, protože sebou trhl.

„Odneste ho!“ řekl a ukázal na mrtvého. Otočil se k Murraymu a dodal: „Ne, vaše slovo nezpochybňuju, pane Murray. Když říkáte, že Jason Blair střílel v sebeobraně, pak to tak i bylo.“ Obrátil se, aniž by na někoho pohlédl, a se skloněnou hlavou šel pryč. Murray hleděl za ním. Chvěly se mu koutky úst.

„Zpátky do saloonu!“ zvolal na své muže. „Platím jednu rundu!“

Když Murrayho smečka zmizela za lítacími dveřmi, stála krásná, tmavovlasá žena ještě pořád na kraji chodníku. Vypadalo to, jako by nedokázala odtrhnout zrak z Mika Hooda. Světlovlasý pistolník její pohled opětoval. Oba mlčeli, ale v jejich očích se objevilo instinktivní pochopení. Nikdy předtím se nepotkali a přece to vypadalo, jako by se znali.

„Ruby!“ ozval se čísi hlas. Ve dveřích saloonu stál Murray. Žena šla za ním. Murray si změřil Jima Starbucka a jeho lidi krátkým pohledem, načež za sebou zavřel dveře.

„Co teď?“ zeptal se Johnny Bryant. Kovbojova smrt je nevyděsila, na to v posledních letech viděli příliš mnoho zkázy. A přesto zřetelně cítili, že město zahalil temný stín násilí.

„Tady se brzy bude střílet,“ řekl Will Bass. „Když je v tak malém městečku tolik pistolníků, může to mít jen jediný důvod – a tím je válka o prérii.“

„Miku?“ řekl Jim.

Hood, který ještě stále hleděl na lítací dveře, za kterými zmizela tmavovlasá žena, se otočil k Jimovi a pohlédl na něho, jako by se probral ze snu.

„Will má pravdu,“ řekl po chvíli. „Bude tu mela. Možná jsme sem přijeli v pravou chvíli. Schyluje se k válce o prérii a obě strany potřebují pistolníky.“

Jim podal Bryantovi uzdu svého valacha. „Počkejte tu na mě!“ řekl. Potom se vyšvihl na kozlík vozu, který stál uprostřed ulice, otočil ho a přijel k MacLeanovu domu.

Jakmile překročil práh, uslyšel mužský a ženský hlas, když však otevřel dveře pokoje, kde byl Dave, vzrušená debata utichla. MacLean a zrzavá žena se otočili k němu.

„Váš vůz stojí před domem, madam,“ řekl Jim. „Myslím, že by bylo dobře, kdybyste vylezla na kozlík a opustila město. Dnes už jste si zažila své.“

„To je Jim Starbuck,“ představil ho starý lékař. „A toto, pane Starbucku, je slečna Charity Warwicková.“

Jim si zdvořile sáhl na okraj klobouku.

„Madam!“

„Vy jste ten muž, který mi vzal mou winchestrovku,“ okamžitě řekla.

„Připadalo mi to, že by vám proti Murrayho smečce moc nepomohla. Mezi winchestrovkou v rukou ženy a v rukou muže není rozdíl. Pravděpodobně by vás zastřelili, kdybyste namířila na Murrayho lidi. A mám pocit, že by se to Murraymu jen hodilo.“

„Obávám se, že má pravdu, Charity,“ přisvědčil MacLean. „Ti muži by se nerozpakovali zavraždit ženu.“

„Kdo je ten Murray?“ zeptal se Jim.

„Leon Murray,“ odpověděl namísto Charity Warwickové MacLean, „je dobrodruh. Před týdnem přijel do Loba a vznesl nárok na půdu Charity. Údajně má listinu, která dokazuje, že poslední mexický guvernér Texasu v roce 1834 tuto půdu věnoval jeho otci. Charity je podle něj na ranči protiprávně a musí ho okamžitě opustit.“

„Je jeho nárok oprávněný?“ zeptal se Jim.

MacLean pokrčil rameny.

„Podle mě je to celé rafinovaný podvod. Ale to se nedá dokázat. Texas trpí zvůlí zkorumpované yankeeské vlády. Murray je sám Yankee ze Severu a má vlivné přátele ve vysokých funkcích. Očividně chce v západním Texasu vybudovat dobytkářské impérium. Je to pochybný člověk, je ochotný každého, kdo se mu postaví do cesty, odstranit násilím. Západně odtud, v okrese Hudspeth, se stejným trikem zmocnil dvou velkých rančů. Teď chce ovládnout i půdu Charity, která vlastní ranč Lone Star na Wildhorse Creeku. Založil ho její otec, který zemřel před rokem. Teď si Murray myslí, že s ní bude mít snadnou práci. Shromáždil čtyřicet až padesát pistolníků, kteří terorizují kraj. Před týdnem dal Charity lhůtu, do které musí opustit ranč. Vyprší dnes o půlnoci. Murrayho výhružka, že s každým, kdo mu bude překážet, zatočí, způsobila to, že těch pár kovbojů, kteří ještě pracovali pro Lone Star, sedlo na koně a odjelo.

Zůstal jen Walker, který byl do Charity zamilovaný. Viděl jste sám, co se s ním stalo. Nebyl to žádný ostrostřelec, jen prostý, poctivý kovboj, takže proti Murrayho chlápkům neměl šanci. Teď Charity kromě starého kuchaře už nezůstal nikdo, na koho by se mohla spolehnout. Poradil jsem jí, aby se ranče vzdala a začala někde jinde, i když je to těžké. Proti Murraymu nemá naději.“

„Viděla jste tu listinu, o kterou Murray opírá své nároky, na vlastní oči, madam?“ zeptal se Jim.

„Ne, prý ji viděl šerif Fannin,“ odvětila Charity.

„Fannin je na Murrayho výplatní listině jako nějaký pistolník,“ pohrdavě odfrkl starý lékař. „Jeho slovo má stejnou hodnotu jako prázdné plivátko.“

„Ale zastupuje v Lobu zákon a jeho slovo má váhu, protože za ním stojí Murrayho moc,“ trpce dodala Charity Warwicková. „Ale já se vyhnat nenechám. Můj nárok na ranč Lone Star je nezpochybnitelný. Murray svůj požadavek před soudem neprosadí.“

„Myslím, že s tím před soud jít nechce,“ poznamenal MacLean. „Chce bojovat. A to ty nemůžeš, protože jsi sama. Jistě, kdybys měla kovboje, kteří se nebojí pistolnické práce…“ Náhle se odmlčel, jako by ho něco napadlo, otočil se k Jimovi a zeptal se: „Neříkal jste, že hledáte poctivou práci? No, lehký džob vám Charity nabídnout nemůže, ale poctivý ano.“

„Nevím,“ váhavě odvětil Jim. Všiml si, že Charity se na něj nyní dívá jinak než předtím.

A viděla vysokého muže v šedé košili, který měl kožené chrániče nohou, jež mu sahaly od pasu až po kolena. Pohlednou tvář mu stínil černý texaský klobouk, na pravém boku měl armádní kolt s dřevěnou pažbou. To, jak jej nosil, prozrazovalo, že to je pistolník.

Ale to nebyl důvod, proč ho Charity náhle viděla v jiném světle. Možná to bylo odhodlání, které se zračilo v jeho tváři, nebo tvrdost v jeho očích.

„Vy byste pro mě pracoval?“ zeptala se.

„Nevím,“ opakoval Jim.

„Moc vám toho nabídnout nemůžu,“ řekla Charity. „Obvyklou kovbojskou mzdu třicet dolarů na měsíc, stravu a střechu nad hlavou.“

„Na vašem místě bych to vzal,“ řekl MacLean, když viděl, že Jim váhá. „V okruhu jednoho sta mil byste jinou práci nenašel.“

„Tak jednoduché to není,“ namítl Jim. „Musím si o tom nejdřív promluvit s ostatními. Chci, aby se k tomu každý vyjádřil.“

„Pak si s nimi promluvte hned,“ řekl lékař.

Jim ještě stále váhal. Potom však pohlédl do smaragdových očí Charity a rozhodl se.

„Dobrá, promluvím se svými lidmi a přijdu za vámi.“

Opustil dům a vydal se na ulici.

Jeho muži nebyli tam, kde je nechal. Jejich koně stáli u zábradlí před saloonem Alhambra. Rozrazil lítací dveře a šel dovnitř. Saloon praskal ve švech, byli tam Murrayho muži.

U stolu vzadu viděl Mika Hooda, Willa Basse, Bena Randa a Johnnyho Bryanta. Prodíral se k nim.

„Máme dvě whisky náskok,“ pozdravil ho Bass. „Musíš nás dohnat.“

Hood mlčel. Hleděl na tmavovlasou ženu, která seděla u stolu s Murraym a Blairem. Jima se zmocnila temná předtucha, když si všiml výrazu v přítelově tváři.

„Našel jsem nám práci,“ řekl a posadil se na volnou židli. „Ale nechtěl jsem mluvit za vás.“

„Jakou práci?“ zeptal se Ben Rando, který mezi dlaněmi držel džbán s pivem. Whisky nepil.

„Džob pro bojovníky prérie,“ odvětil Jim. Stručně jim vysvětlil, jakou mu Charity dala nabídku a jaká je situace v kraji. Že to není zrovna lákavá práce, jim nemusel říkat.

„Můžeme to přijmout nebo taky ne. Ještě jsem jí neodpověděl,“ řekl nakonec. „Každému z nás by ale mělo být jasné, že nás čeká tvrdý boj s nejistým výsledkem, když to přijmeme. V tom případě budeme mít co do činění s Murrayho pistolníky.“

Čekal na odpověď. Několik minut panovalo mlčení, načež Rando řekl: „Jestli si myslíš, že bychom to měli vzít, pak jsem pro i já.“

„I já.“ Johnny Bryant přikývl.

A Will Bass zamyšleně řekl: „Mě nějaké války o prérii nezajímají. Ale teď už jsme jednou tady a potřebujeme práci, takže proč ne?“

„A ty, Miku?“ zeptal se Jim Hooda. Než mu však světlovlasý pistolník mohl odpovědět, dopadl na stůl, u kterého seděli, stín.

Jim vzhlédl. Stáli před nimi Murray s Blairem.

Muž v černém se oběma rukama opíral o slonovinami zdobené pažby svých postříbřených koltů. Změřil si je pohledem a ten ulpěl na Miku Hoodovi a jeho podivně připnutých revolverech. Murray měl palce zaháknuté za zbraňovým opaskem.

„Všiml jsem si vás už na ulici,“ řekl. „Hledáte práci? Odkud jste přijeli?“

„Z Mexika,“ odpověděl Jim.

Murray se mnohoznačně usmál.

„To jsem si myslel. Vypadáte jako lidé, co umějí zacházet s revolverem. Najímám střelce a platím dobře.“

„Kolik?“ zeptal se Mike Hood.

Než však Murray mohl odpovědět, řekl Jim: „Nemáme zájem. Už jeden džob máme.“

„U Charity Warwickové?“ pohrdavě řekl Leon Murray. „Budete toho litovat, pokud se rozhodnete jezdit pro ranč Lone Star. Každopádně vám dám lepší nabídku. Zaplatím vám sto padesát dolarů měsíčně a odměnu, až boj skončí.“

„Ne,“ řekl Jim.

„Proč s nimi ztrácíte čas, pane Murray?“ ozval se Blair. „Mohli bychom je snadno vyhnat z města.“

Mike Hood přivřel oči a trhl sebou.

„Jestli to chcete zkusit, musíte začít se mnou,“ řekl.

„Proč ne?“ odvětil Blair a odstoupil stranou. Ruce měl svěšené za kolty.

Mike bez váhání vstal, tak prudce, že převrhl židli.

Než však mohli sáhnout po revolverech, vstoupil mezi ně Murray.

„Navrhuji to vyřešit bez střílení,“ řekl k Jimovi. „Samozřejmě můžete mou nabídku odmítnout. Ale v tom případě bych vám radil co nejrychleji opustit město.“

„To už jsme beztak chtěli udělat,“ odvětil Jim a vstal. „Vyhýbejte se půdě, která patří ranči Lone Star, pane Murray. To samé platí i pro vaše muže. Každého, koho tam najdeme, čeká kulka.“

Nečekal na Murrayho odpověď a šel ke dveřím. Ostatní ho následovali. Jako poslední saloon opustil Mike Hood. Kráčel pozpátku, s dlaní na koltu.

„Bylo by bývalo lepší, kdyby došlo k boji a já zastřelil toho Blaira,“ zachmuřeně řekl, když odvazoval uzdu koně. „Je z Murrayho pistolníků ten nejnebezpečnější. Ten nám ještě nadělá trable.“

Jim zvedl levou přední nohu svého valacha. „Uvolnila se mu podkova,“ řekl. „Všiml jsem si toho už po cestě. Budu ji muset nechat opravit. Běžte mezitím za MacLeanem. Vytáhněte odtud Dava a naložte ho na vůz, vezmeme ho s sebou. Přijedu za vámi, až bude podkova pevně sedět.“

Potom se s valachem vydal po Main Street. Kovárna stála na kraji města. Byla to otevřená kůlna a vedle stála nájemní stáj. Ve výhni plápolaly plameny, ale nikoho nebylo vidět. Jim přivázal svého kulhajícího valacha a vešel do stáje. Tam bylo šero. Ve stáních přešlapovali koně.

„Haló, je tu někdo?“ zvolal.

Nikdo neodpověděl.

Náhle do vrat stáje padl stín. Jim položil dlaň na kolt a chtěl se otočit.

Tu však ucítil chladný kov na spánku a uslyšel mužský hlas, který řekl: „Jestli se jenom hneš, ustřelím ti hlavu.“

Neznámý mu vytáhl kolt z pouzdra a hodil ho do prázdného stání.

„Teď se můžeš otočit.“

Jim to udělal. Stál před ním Jason Blair. V rukou držel postříbřené kolty. Vedle něho čekali tři další muži – ramenatí, urostlí chlápci.

„Pan Murray si myslí, že musíte mít pádný důvod, když máte odjet z města,“ řekl Blair.

„Pět mužů a jeden raněný,“ pohrdavě řekl jeden z jezdců, kteří tam přišli s Blairem. „Ti nám nemůžou být nebezpeční.“

„Každý z nás by z tebe mohl stáhnout kůži a přibít ji k vratům stáje. A ani by se při tom nezapotil,“ odvětil Jim, který hned pochopil, co mají za lubem. Murray ho nechtěl nechat zabít, jenom zmlátit tak, aby zlomil jeho hrdost a odvahu. Jeho jedinou šancí bylo vyběhnout na ulici, kde mu mohli pomoct Rando, Hood a ostatní.

„V této části Texasu rozkazuje jen Leon Murray,“ řekl Blair. „Jenže pár paličáků to nechce pochopit. K těm, jak se zdá, patříte i vy. Takže vám to musíme vysvětlit. Dělejte, vyřiďte to s ním!“ Poslední slova platila jeho lidem.

Jim neměl čas se připravit na boj. Vrhli se na něj tři muži.

Jim jednoho z nich praštil pravačkou do brady. Zabolela ho při tom celá ruka. Pak ho však zasypali ranami, které mu vyrazily dech. Klesl na kolena a svalil se na podlahu. Těsně před očima viděl holínku s lesknoucí se ostruhou, která se mu blížila k obličeji. Chytil ji oběma rukama a prudce jí otočil. Muž se zaduněním dopadl na zem.

Jim vrávoravě vstal, ale tu ho kdosi kopl do boku a znovu spadl. Viděl, že k němu přistoupil jeden z útočníků, vykryl jeho ránu a sám udeřil. Pak mu levačkou přidal do břicha a kopl ho kolenem do tváře. Muži odletěla hlava dozadu, skácel se na podlahu, převalil se a zůstal ležet.

Jim dostal další ránu do obličeje. Zavrtěl hlavou, ale necouvl, nýbrž svého soka třikrát tvrdě zasáhl. Potom ho kdosi kopl zezadu do podkolenní jamky a šel k zemi.

Koutkem oka viděl, že Blair přistoupil k němu, načež ho udeřil pažbou do krku. Projela jím ostrá bolest a hlava mu klesla na slámou posypanou zem.

Ještě byl při vědomí, když pistolník řekl: „To bylo první a poslední varování. Jestli se vy nebo vaši lidé necháte najmout rančem Lone Star, odpravíme vás. A…“

Jim musel na chvíli omdlít, protože když ztěžka zvedl hlavu, byl sám. Blair a jeho muži zmizeli. Převalil se na bok. Každý pohyb pro něj znamenal utrpení.

Připlazil se k vědru, které stálo v rohu, a umyl si tvář. Ruce měl zakrvácené, klouby prstů rozbité. Posadil se na zem, zády se opřel o stěnu stáje a čekal, až bolesti a třas rukou a nohou odezní.

Po několika minutách zvenčí uslyšel kroky a cinkání ostruh. Krátce nato se v otevřených vratech objevili Ben Rando a Johnny Bryant. Když viděli, v jakém je stavu, pomohli mu vstát. Rando klel.

„Kdo tě tak zrichtoval?“ zeptal se. „Vypadáš, jako kdybys spadl pod rozzuřeného longhorna. Pověz mi, kdo to byl, a já ho ztrestám.“

To byla na Randa mimořádně dlouhá řeč. Dokazovala, jak ho pohled na Jima rozhořčil.

„Na to ti chlápci jen čekají,“ zamumlal Jim. Pustil se jich a udržel se na nohou, přestože vrávoral. „Neobešlo by se to bez střelby a je jich víc.“

„Čekali jsme na tebe víc než půl hodiny,“ trpce řekl Rando. „Když jsi nešel, začali jsme tušit, že se něco muselo stát. Hledali jsme tě a potom jsme uviděli tvého koně před kovárnou. Proto jsme šli do stáje.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Úvod

Povídka