Přeložila:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Penelope Ward: Až léto skončí

Vydání první

Copyright © 2019. When August Ends by Penelope Ward

Published by arrangement with Brower Literary & Management

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2357. publikaci

Přeloženo z anglického originálu When August Ends vydaného v roce 2019

Český překlad © 2020 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Cover Model: Joseph Cannata

Cover Photographer: Adam Zivo

Cover Design: Letitia Hasser, RBA Designs

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1364-1 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1365-8 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Penelope Ward

AŽ LÉTO

SKONČÍ

Pro Kandace Milostanovou.

Děkuji, že svým světlem ozařuješ knižní svět

a učíš nás, co je skutečně důležité.

1. kapitola

Heather

„Viděla jsi toho chlápka, který se nastěhoval do loděnice?“

Zrovna jsem se vrátila do našeho domu u jezera poté, co jsem dnes ráno doprovodila matku k lékaři. Zatímco jsem byla pryč, kamarádka mi prokázala laskavost a předala klíče našemu novému nájemníkovi.

Zavrtěla jsem hlavou. „Ne.“

Chrissy se zazubila od ucha k uchu.

„Co ten pohled?“ podivila jsem se.

„Je… zajímavý.“

Povytáhla jsem obočí. „V jakém smyslu?“

Uchechtla se. „To musíš zjistit sama.“

Mohlo to znamenat jen jednu ze dvou věcí: buď je neskutečně pohledný, nebo se k nám přistěhoval psychopat.

Naše rodina několik posledních let pronajímá zrekonstruovanou loděnici u jezera Winnipesaukee – největší vodní nádrže ve státu New Hampshire. Nachází se v podhůří Bílých hor a turisté si sem rádi chodí odpočinout od ruchu velkoměsta. Jak říkají místní: „Tady plyne jezerní čas.“

Bydlím už jen s matkou a máma nepracuje, takže potřebujeme loděnici pronajímat, abychom měly na složenky. Přes zimu občas zůstává neobývaná, ale během teplých měsíců je neustále zarezervovaná, a to až do brzkého podzimu. Někdo si ji pronajme na týden a někdo na delší dobu. Zas tak velká není, takže lidé v ní obvykle přebývají sólo, než že by se k nám stěhovaly celé rodiny. Tenhle nejnovější host si ji zarezervoval na téměř tři měsíce, až do konce srpna – skoro na celé léto. To se ještě nikdy nestalo.

„Takže se už zabydlel?“ zeptala jsem se.

„Jo. Vypadá jako slušný člověk. Moc toho nenamluvil, ale choval se zdvořile. Měl sluneční brýle, takže jsem mu do očí neviděla. To je škoda, protože oči toho o člověku hodně prozradí.“

Vím, že se jmenuje Noah, protože jsem využila informací z jeho kreditní karty a provedla základní prověrku. Jinak toho o něm moc netuším, jen že se jmenuje Noah Cavallari, je z Pensylvánie, má kartu Visa a čistý trestní rejstřík.

Našich hostů si nevšímám. Když jsem byla mladší, máma mi přísně zakázala, abych se s kýmkoli, kdo bydlí v loděnici, bavila – však víte, pro případ, že to nejsou slušní lidé. Takže i jako dospělá si ze zvyku udržuju odstup.

Součástí nájmu loděnice je i úklid – ten zařizuju já. Obvykle tam chodím odpoledne, převléknu postel, vyměním ručníky za čisté, podobně jako v hostelu. Hosté také mají přístup k pračce a sušičce v suterénu hlavního domu. Prádelna má samostatný vchod, k němuž hosté dostanou klíč. Takže přímo do našeho domu se nikdy nedostanou.

V loděnici se nachází malý kuchyňský kout, kde si nájemníci můžou vařit. Jedná se o garsonku s koupelnou. Okny na všech stranách dovnitř proudí spousta světla a nabízejí výhled na jezero.

„Jak si dneska vedla Alice?“ zeptala se Chrissy.

„Doktor jí zas upravil dávkování léku. Celkově na tom není ani nejlíp, ani nejhůř.“

Co se týče mé matky, jsou to dobré zprávy, protože roky strávila v psychiatrických léčebnách kvůli různě závažným epizodám.

Máma trpí klinickou depresí. Bojuje s tím celý život, ale od smrti mé sestry před pěti lety se její stav prudce zhoršil. Opal byla o deset let starší než já, psychicky nevyrovnaná a často utíkala z domova. Během let, kdy jsme nebyly v kontaktu, se propadala čím dál hlouběji do vlastních myšlenek a nakonec si vzala život.

Ztratit sestru bylo to nejhorší, co se mi kdy stalo. Máma se z toho nikdy nevzpamatovala. Do Opaliny smrti dokázala matka udržet svoji depresi v mezích natolik, aby mohla fungovat. To už teď neplatí.

Chrissy odešla na směnu v pečovatelském domě a nechala mě o samotě. Vyhlédla jsem oknem k loděnici. Budova se sice nachází na našem pozemku, avšak dál od hlavního domu, blíž k jezeru. Vede k ní štěrková příjezdová cesta.

Kromě naleštěného černého náklaďáku zaparkovaného v dálce nebylo po našem novém hostu ani památky. A to mi vyhovovalo. S úklidem počkám až do zítřejšího odpoledne. Hosté obvykle nebývají odpoledne doma.

Během dne se starám o vše potřebné. Pět večerů v týdnu také pracuju jako servírka v místní hospodě nazvané U Jacka Foleyho. A to je všechno, čemu se od doby, kdy se matce zhoršila deprese, věnuju. Někdo to tu musí vést a zodpovědnost za to padla na mě.

Dům u jezera – náš domov – a malá loděnice patří matčině rodině celá léta. Dědeček v závěti odkázal všechno mámě, svému jedinému dítěti. Jelikož vše bylo splacené, netíží nás hypotéka. Což je dobře vzhledem k tomu, že jsem jediná, kdo má práci. Navíc všechno zvládám jen stěží a hodně je toho potřeba opravit.

Nechci se na život dívat negativně. Jsem za spoustu věcí vděčná. Život u jezera patří mezi ně. Přestože si občas připadám jako Popelka, jen bez zlých nevlastních sester, všechno mi vynahrazuje krása okolní krajiny.

Následujícího dne se zdálo, že je vzduch čistý. Auto mého hosta bylo pryč, takže se mi naskytla perfektní příležitost, abych v loděnici poklidila a vyměnila ručníky.

Můj bernardýn Teddy se domníval, že ho chci vyvenčit, takže mi šel v patách. Napadlo mě, že bych ho mohla vzít s sebou.

Odpolední vzduch se lepil na kůži. Slunce mě částečně oslepovalo, zatímco jsem kráčela s třemi ručníky různých velikostí pod paží a kyblíkem čističů na zápěstí.

Už ve dveřích do domku jsem ucítila jeho kolínskou. Ve vzduchu se vznášela mužná vůně. Přes opěradlo židle u stolu visela pánská černá bunda a na podlaze ležel otevřený obrovský nevybalený kufr. Na notebooku byly odložené pravděpodobně velmi drahé hodinky.

Postel už měl ustlanou. Možná si můj e-mail, v kterém jsem ho informovala o domácí úklidové službě, zatím nepřečetl, nebo je možná čistotný člověk a nechtěl s tím čekat.

Pes vyskočil na postel.

„Dolů, Teddy!“

Najednou se rozrazily dveře koupelny. Všechno se to stalo tak rychle. Kyblík mi spadl na podlahu a já zírala na obrovského muže, jenž tam stál jen s maličkým bílým ručníkem kolem boků. Brada mi padla na zem.

Teddy se rozštěkal.

Dolehl ke mně Noahův hluboký hlas. „Co se to tu sakra děje?“

Vlasy měl mokré. Polkla jsem a sjela pohledem po jeho těle a zas vzhůru. Sama netuším, proč mi to přestalo myslet. Byla jsem v šoku, že ho vidím, natož skoro nahého, jen s kapkami vody stékajícími po vypracovaném trupu.

Nemá být doma.

Vytrhl mě z transu. „Máte nějaký dobrý důvod, proč na mě zíráte, místo abyste okamžitě odešla?“

Hm… protože jsi vážně kus?

Okamžitě jsem se otočila ke dveřím. „Přišla jsem uklidit. Moc se omlouvám. Vrátím se později.“

Vyletěla jsem ven tak rychle, že jsem čisticí prostředky nechala ležet na podlaze. Už jsem se začala bát, že jsem tam nechala i Teddyho, avšak ten za mnou naštěstí vyrazil ven.

Viděla jsem toho muže jen několik vteřin, ovšem i to stačilo, abych pochopila, proč se Chrissy včera tak pochechtávala. Je to opravdu nádherný muž s ostře řezanými rysy a dokonalými vousy. Je také velmi vysoký a nejspíš ten nejmužnější chlap, na jakého jsem za dlouhou dobu narazila.

A taky neurvalý. To je zřejmé. Ale sexy. Tmavé vlasy, vypracované tělo… Vypadal, že mu bude krátce po třicítce.

Matka si právě v kuchyni připravovala sendvič, když jsem se vrátila domů.

„Co se děje?“ zeptala se. „Jsi nějaká červená.“

Taky jsem maličko lapala po dechu. „Právě jsem ze sebe udělala před naším novým nájemcem naprostého pitomce. Neměl tam auto, tak jsem si myslela, že je vzduch čistý.“ Zavřela jsem oči a zhluboka se nadechla, abych se uklidnila. „Vyšel z koupelny. Byl polonahý. Vyděsila jsem ho k smrti. A místo abych hned odešla, ztuhla jsem a jenom na něj zírala. Neměl z toho radost.“

Teddymu visel jazyk z pusy, jako by i on na ty okamžiky vzpomínal.

Máma si přestala mazat chleba máslem a rozesmála se – bylo to poprvé po dlouhé době, kdy jsem ji slyšela se smát. Sice to bylo na můj účet, přesto jsem se pousmála. Už kvůli tomu stál celý ten zážitek málem za to. Málem.

Večer jsem vzala Teddyho vyvenčit a kbelík, který jsem nechala v loděnici, jsem našla venku na schodech. Všechny čisticí prostředky byly v něm. Noah se sice zachoval tak trochu jako kretén – ale očividně to byl slušně vychovaný kretén.

Následujících několik dní jsem na Noaha nenarazila. Kdykoli jsem odpoledne zašla do loděnice, nejdřív jsem hlasitě zaklepala na dveře, abych se ujistila, že není doma, než jsem vešla dovnitř, abych mu tam uklidila.

O volných chvílích se ráda koupu za soumraku v jezeře. Právě to se mi na životě u jezera líbí asi nejvíc. Na světě není lepší místo, kde si vyčistit hlavu, než ve vodě.

V jezeře také cvičím. Nemám čas běhat nebo chodit do fitka. Ve vodě si však připadám, jako by mě nic netížilo, jako bych dokázala cokoli na světě. A tak jsem si vybudovala vlastní cvičební plán. Ten zahrnuje skákání a dřepy pod vodou a tanec, kdy máchám rukama kolem sebe, bez rytmu a bez důvodu. Dělám si, co se mi zachce. Cokoli, co mi zvedne hladinu endorfinů.

Dnes večer jsem měla volno, proto jsem zamířila k jezeru. Nasadila jsem si sluchátka a poskakovala za poslechu starých hip-hopových písniček, když jsem si najednou všimla, jak se ke mně někdo řítí. Než jsem se nadála, popadl mě za ramena.

Srdce se mi rozbušilo.

Až po chvíli jsem si uvědomila, že je to Noah.

2. kapitola

Heather

„Co to děláte?“ vykřikla jsem se srdcem v krku.

Okamžitě mě pustil. Ztěžka oddechoval, když vyhrkl: „Vy se netopíte…“

Vytáhla jsem si sluchátka z uší. „Ne! Proč jste si to myslel?“

„Máchala jste rukama jako šílenec. Byl jsem zrovna na verandě a myslel, že potřebujete pomoct.“

Tep se mi zrychlil. „Netopila jsem se. Tancovala jsem.“

Zaskřípal zuby. „Tancovala…“

„Ano.“

„Prokrista…,“ ucedil.

Nato se otočil a začal se brodit vodou ke břehu.

Stála jsem tam v šoku a zírala, jak se jeho rozložitá postava vzdaluje. Narazila jsem na toho muže jen dvakrát, a pokaždé se mi ho podařilo během několika vteřin naštvat.

Pak mi to došlo: On si myslel, že se topím, a tak mě běžel zachránit. Skočil do vody oblečený. Panebože. Sice jsem nebyla v ohrožení života, ale stejně jsem mu chtěla poděkovat.

„Počkejte!“ vykřikla jsem.

Noah se nezastavil, dál mířil zpátky k loděnici.

On se vážně zlobí.

Už tak to mezi námi bylo nahnuté. A teď jsem to tuplem pokazila. Jak jsem ale mohla vědět, že k tomu dojde? Cvičím takhle aerobic už celé měsíce, a nikdo si nikdy nemyslel, že potřebuju pomoct. Po pravdě za mnou ještě nikdy nikdo takhle nevyrazil.

Když jsem k Noahovi konečně doběhla, už seděl na dřevěné verandě loděnice. Zastavila jsem se před schody.

Celý zachmuřený a naštvaný se opíral zády o dům. Široká ramena se mu zvedala a klesala. Černé tričko se mu lepilo k hrudi. I džíny měl mokré a nohy bosé. Byl neskutečně sexy – víc než kterýkoli jiný muž, co sem za poslední, hodně dlouhou dobu zabloudil. Nebo spíš nikdy. Sice je o něco starší, to však nezabránilo mému tělu, aby se probudilo k životu. Jeho věk – jeho vyspělost – mě neskutečně vzrušovaly. Moje vlastní reakce na tohoto muže mě fascinovala i děsila zároveň.

Předstíral, že tu nejsem. Dívala jsem se, jak se otáčí a natahuje otevřeným oknem pro něco uvnitř – pro doutník. Převalil si ho mezi prsty a pak teprve zapálil. Doutníkový kouř mi nikdy nevoněl, ale to, jak ho svíral v rukách, bylo sexy. Když už je řeč o jeho rukách, má je velké, žilnaté, mocné – jsou to ruce, které by dokázaly stejně snadno ublížit jako ochránit.

Vložil si doutník mezi rty. Špička se rozzářila, když z něj potáhl.

Dál jsem hleděla na jeho ruce, mozolnaté a hrubé. Nejspíš odvedly pořádný kus práce. Povzdechla jsem si. Noah Cavallari je muž ve všech smyslech toho slova.

Dál mě ignoroval a já tak byla kdovíproč o to odhodlanější si s ním promluvit – což byl nejspíš pravý opak toho, o co stál on.

Dobrý pokus, ale „žádný doutník“, Noahu.

Odkašlala jsem si. „Moc mě to nedorozumění mrzí.“

Dlouze potáhl a vyfoukl obláček dýmu. Pak ke mně otočil hlavu tak prudce, až mě to překvapilo.

„Co za člověka takhle tancuje v jezeře?“

„Říká se tomu aqua aerobic,“ vysvětlila jsem.

Zavřel oči a pak mě překvapil dlouhým, srdečným smíchem, jenž jako by rozvibroval celé mé tělo.

No, aspoň má smysl pro humor.

„Co jste poslouchala, zatímco jste předváděla to své číslo?“

„Nevím,“ zalhala jsem.

„Podle mě víte.“

„Ano, vím. Ale nechci vám to říct.“

„Proč ne? Zajímalo by mě, jaká hudba nutí člověka takhle sebou zmítat. Mohl bych si ji poslechnout?“

Horší už to snad být nemohlo. Věděla jsem, že mu to dlužím, proto jsem mu podala sluchátka a obrnila se před jeho reakcí.

Zaklonil hlavu a rozesmál se ještě víc než dřív.

Poslouchala jsem „Jump“ od Kris Kross.

Strhla jsem mu sluchátka z uší. „Spokojený?“

„Tohle jsem potřeboval. Děkuju. Tu písničku jsem neslyšel od… možná sedmi let. To jste byla ještě na houbách.“ Uchechtl se.

„No, je to dobrá skladba. Nejradši bych při ní –“

„Poskakovala?“ Uchechtl se.

Kousla jsem se do rtu, ale nemohla jsem si pomoct a stejně jako on se rozesmála.

Zvedl ruce a uštěpačně se zazubil. „Nesoudím vás. Opravdu ne.“

„Jsem ráda, že jsem vás mohla pobavit,“ pronesla jsem. „Soudě podle vaší nedávné přehnané reakce na moji přítomnost ve vašem pokoji bych řekla, že to potřebujete.“

Pobavený úsměv mu opadl z tváře, teď už se mu v očích míhaly blesky. „Vyšel jsem ze sprchy a našel u sebe doma puberťačku. Jaká reakce by podle vás byla vhodná?“

Puberťačku?

Tak to ne.

„Nejsem puberťačka, takže v tomhle směru se mýlíte. A odpověď je jakákoli jiná reakce než ta, kterou jste mi předvedl. Bylo to nedorozumění a vy jste se na mě naprosto bezdůvodně obořil.“ Namíchnutě jsem zafuněla, vyhlédla na jezero a zase se na něj zadívala. „A jsem Heather. Oficiálně jsme se nepředstavili.“

Po chvíli odpověděl: „Noah.“

I to, jak své jméno převalil na jazyku, bylo sexy.

„Vím, jak se jmenujete… z vaší rezervace. Po pravdě jsem si vás prověřila, ale bohužel se informace, které jsem zjistila, netýkaly poruchy osobnosti. Ráda vás poznávám.“

„Jasně. Nejsem žádný vrahoun, jen pitomec, který to občas přežene. Na tohle neexistuje filtr.“

Přistoupila jsem k němu o několik kroků. „Upřímně mě mrzí, co se stalo. Děkuju, že jste mě běžel zachránit. Kdybych se skutečně topila, byl by to od vás hrdinský čin.“

„Měl jsem snad na vybranou? Odtud to vypadalo, že mácháte rukama o pomoc. Jenom blbec by nic neudělal.“ Odvrátil se ode mě.

„Když už je řeč o tom, že byste se zachoval jako blbec…“

To ho znovu upoutalo.

„Tehdy poprvé jsem myslela, že jste pryč. To byl jediný důvod, proč jsem vám tam zašla uklidit. Neměl jste venku auto.“

Noah vyfoukl obláček kouře. „Potřeboval jsem vyměnit pneumatiku. Nechtěl jsem čekat hodinu v servisu, tak jsem se ten kilometr a půl vrátil pěšky s tím, že se aspoň osprchuju. A oba víme, jak to dopadlo.“

Na okamžik jsme se na sebe zadívali, než se mu na rtech usadil mírný úsměv. Vydechla jsem úlevou.

„Mrzí mě, že jsem se na vás tak utrhl,“ pověděl mi nakonec. „Po pravdě jsem toho hned zalitoval. Jen jste mě překvapila.“

„To nevadí.“ Ošila jsem se a nevěděla, co dělat. V jeho blízkosti jsem si připadala jako na trní. „A je mi dvacet, to jen tak mimochodem. Takže nejsem puberťačka. Kolik je vám?“

„Až moc na to, abych trávil čas s dvacetiletou holkou, které trčí prsa ven.“

Sklopila jsem oči. Sakra. Měl pravdu. Opravdu mi z vrchního dílu plavek málem vypadávala prsa. Tak jsem vnímala jen jeho, že jsem si toho vůbec nevšimla. Zakryla jsem si hrudník pažemi. Ne že bych něco takového měla v plánu, ale i tak to ode mě bylo nemístné. Místo abych se zastyděla, že na to sám poukázal, to ve mně probudilo žár. Přece jen mě do určité míry vnímal i v sexuálním směru. A mně se to líbilo – možná až moc. Projelo mnou takové vzrušení, jaké jsem necítila snad celou věčnost.

„Proč tu všechnu práci odvádíte zrovna vy? Připadá mi, že jste snad na všechno sama. Proč?“

Na to se mě ještě nikdy nikdo nezeptal.

„Je to moje zodpovědnost. Proč vám to připadá zvláštní?“

„Neměla byste být ve svém věku na vysoké? Proč tu místo toho uklízíte?“

Jeho otázka mě maličko urazila, zároveň jsem však byla ráda, že si toho někdo všiml.

„Ne že bych tomu dávala přednost. Moje matka ...

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

1. kapitola

2. kapitola