J. Kirby

POKEROVÝ HRÁČ

Ukážka z elektronickej knihy

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Překlad: Marek Pavka

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2009

© Bastei-Verlag GmbH & Co., Bergisch Gladbach

ISBN 978-80-243-5712-6

POKEROVÝ HRÁČ

Johnny Calico byl jedním z největších dobrodruhů Západu. Uměl to nejenom s kartami, ale i s revolverem, který neustále nosil při sobě. Když přijel do Dodge City, byl tam králem pokerových stolů Faro Finnegan. Právě jeho chtěl Johnny vyzvat – a Faro tu výzvu přijal. Dodge City bylo v té době nejdivočejším městem Západu. Už tam zažili všechno, ale tak nemilosrdnou karetní bitvu ještě nikoli…

Johnnie Calico měl černý stetson posunutý do čela a opíral se o opěradlo sedadla. Spal, ale pak monotónní rachot vlaku přehlušily jiné zvuky. Nemusel si sundávat klobouk na to, aby věděl, kdo to způsobil neklid mezi pasažéry vlaku společnosti Atchison, Topeka & Santa Fé Railroad.

Poznal to po čuchu. V duchu se mu vybavil obraz, který viděl zhruba před hodinou v Eldoradu těsně předtím, než se vlak rozjel.

Jako poslední nastoupili tři chlápci. Byli zaprášení, zpocení a nemytí. Jejich šaty byly otrhané. Snažili se chovat jako neškodní kovbojové, ale jejich chladné hadí oči a ošoupané pažby koltů mluvily jinou řečí.

Johnnie Calico zaklonil hlavu tak, že mohl zpod okraje stetsonu pozorovat, co se děje vedle něj a před ním.

Jeden z těch mužů stál venku na plošině. Johnnie ho viděl oknem. Zároveň si všiml, že se zbraní v ruce přinutil průvodčího, aby šel do vedlejšího vagónu.

„Dejte ty pracky pryč!“ vykřikla jedna žena. Musela to být ta zrzka s velkýma, zelenýma očima, která si Johnnieho po cestě tak pozorně prohlížela. Johnie se pousmál. Snažil se s ní navázat hovor, ale se zlou se potázal. Nyní se obětí jejího ostrého jazyka stal hubeňour s orlím nosem a jizvou ve tváři.

„Jestli se na nás nechcete dívat, běžte do vedlejšího vagónu,“ řekl.

„Kdyby šlo jen o pohled, dívala bych se jinam,“ odsekla. „Jenže vy páchnete jak fůra bizoních kůží.“

Spolu s ní se zvedli i ostatní cestující. Kromě něho v kupé byli ještě jeden voják, zrzka, jedna starší žena a dva muži, kteří vypadali jako obchodníci. Johnnie koutkem oka viděl, jak voják strnul a zatvářil se, jako by ho bolelo břicho.

Teprve potom spatřil třetího chlápka. Stál šikmo za oknem a předstíral, že z okna pozoruje krajinu.

Johnnie Calico náhle pochopil, že jim jde o toho vojáka. Přesto dostal strach.

Do čeho jsem se to jenom zase zamotal, pomyslel si.

Pak si vzpomněl na peněženku, kterou nosil pod šaty. Bylo v ní téměř 10 tisíc dolarů. Peníze, které vyhrál na parnících na Missouri a se kterými chtěl v Dodge City vyzvat Fat Fara Finnegana, aby jednou provždy dokázal, že je nejlepším hráčem pokeru na západ od Mississippi.

Zachytil zrzčin pohled. Očividně si všimla, že nespí. Pohrdavě odfrkla a zaklonila hlavu.

Potom šla s ostatními cestujícími do sousedního vagónu.

I já bych měl odejít, pomyslel si. Možná si tu jenom koleduju o problémy. Co je mi do toho vojáka?

Třetí chlápek nyní z plošiny vstoupil dovnitř. Dveře nechal otevřené. Patrně čekal na to, že i muž s černým stetsonem zmizí, až se probudí.

„Hej, pane,“ řekl chlápek, který předtím obtěžoval zrzku. „Nechceš jít i ty vedle?“

Johnnie Calico se protáhl, pomalu si odsunul stetson ze tváře a předstíral úžas. Hleděl na špinavé chlápky a vojáka.

„Nevadí mi, když si tu někde sednete,“ řekl.

„Ta dáma řekla, že smrdíme,“ s úsměvem řekl chlápek u dveří. „Ty to sneseš?“

Johnnie pokrčil rameny. „Můj nos není moc citlivý. Kdysi jsem musel otci pomáhat ve chlévě.“

Chlápek se přestal usmívat a pravou ruku položil na ošoupanou pažbu koltu. Muž s jizvou přišel k Johnniemu.

„Chceme být sami!“ sykl. „Zmiz, nebo uvidíš!“

Johnnie pomalu otočil hlavu a kývl na vojáka, který měl pevně sevřené rty a byl celý rudý.

„Jen když poručík půjde se mnou,“ řekl.

Chlápci strnuli. Ten, co předtím stál na plošině, za sebou zavřel dveře. Jeho druh s orlím nosem o krok ustoupil. Ruku měl těsně vedle revolveru. I třetí muž vystoupil zpoza poručíka. Johnnie nebyl překvapený, když v jeho ruce spatřil kolt. Hlaveň mířila poručíkovi na záda.

Johnnie Calico v duchu zaklel.

Do čeho jsem se to zase namočil? Proč jsem, sakra, nevstal a nešel za ostatními? To se nikdy nenaučím, že se nemám plést do cizích věcí?

„No dobrá, no dobrá!“ zamumlal. „Když chcete, tak jdu.“

Zvedl ruce a pomalu vstal.

Muž u dveří zavrtěl hlavou.

„Teď už je pozdě,“ chladně řekl. „Teď už vlak opustíš jen nohama napřed!“

Johnniemu to bylo jasné, když ten chlápek zavřel dveře. Zvedl se jen proto, aby mohl sáhnout po Navy koltu.

„Pomalu se mi to přestává líbit,“ řekl ostrým hlasem. „Dávám vám ještě tři vteřiny. Jestli to té doby nezmizíte, máte smůlu.“

V jejich tvářích se objevilo překvapení. Muž s jizvou nevěděl, jestli se má smát nebo to brát vážně. Chlápek u dveří vytřeštil oči, jako by nechápal, co se to tam děje. Ten, co na poručíka mířil koltem, zbraň úlekem zvedl.

Johnnie nemluvil do větru. Počkal přesně tři vteřiny.

Pak jednal.

A jak!

Najednou držel v ruce kolt, aniž by si někdo z přítomných všiml toho, jak tasil.

První kulka zasáhla chlápka za poručíkem do ramene a odhodila ho na sedadla. Zmáčkl spoušť, ale střela trefila jen strop vagónu.

V té chvíli Johnnie vypálil podruhé. Chlápek s orlím nosem vykřikl, pustil kolt, který právě vytáhl, a vyděšeně pohlédl na krvácející zápěstí, které mu prostřelila Johnnieho kulka.

Třetí muž byl rychlejší než Johnnie. Jeho kulka Johnnieho těsně minula, načež Johnnie vystřelil potřetí. Zasáhl banditu do ruky a desperátův kolt skončil na zemi. Rukáv mužovy košile rychle nasákl krví.

Johnnie Calico ostře vydechl.

Dostal je všechny tři. Přesto cítil, že něco nevyšlo tak, jak si představoval.

Náraz kulky, která mě těsně minula, pomyslel si. Že bych ho v tom třesku přeslechl? Ohlédl se.

Poručík s otevřenými ústy vstal. Zdálo se, že se snaží vykřiknout. Rukama se držel za hruď.

Johnnie za sebou uslyšel šramot. Klekl si a otočil se, načež vypálil. Kulka škrábla muže u dveří do ruky. Pokusil se z podlahy zvednout revolver. S výkřikem uskočil, narazil do dveří a pohlédl na Johnnieho, jako by viděl ducha.

To už Johnnie Navy koltem mířil na chlápka s jizvou na tváři.

„Chceš to zkusit i ty, smrdutý kojote?“ vyhrkl.

Hubeňour rychle zavrtěl hlavou. Okamžitě poslechl, když Johnnie hlavní Navy koltu kývl k muži u dveří. Potom se Johnnie otočil k třetímu chlápkovi, který to koupil do ramene.

V tom okamžiku se poručík zhroutil na podlahu. Hlavou narazil do okna, které se naštěstí nerozbilo.

„Dělej, běž ke svým kumpánům!“ zvolal Johnnie na třetího chlápka. „Mám v bubínku ještě jednu kulku a ta tě trefí do kebule, to ti garantuju!“

Muž s vytřeštěnýma očima přivrávoral ke dveřím.

„Otevři dveře!“ přikázal Johnnie.

Chlápek s krvácející rukou se posbíral ze země a otevřel dveře. Ostatní nevěřícně hleděli na Johnnieho. Zdálo se, že pochopili, co ten štíhlý muž v černém stetsonu má za lubem.

„To – to nemůžete udělat, pane!“ vyhrkl chlápek s jizvou, který si svíral krvácející pravé zápěstí.

„Vy jste se mnou chtěli udělat něco ještě horšího,“ opáčil Johnnie. „Dostanete šanci, kterou byste mně nedali. Dělejte, na plošinu! Hezky se rozběhněte, ať nedopadnete na štěrk. A buďte rádi, když si jenom zlomíte nohu. To je pořád lepší než kulka v hlavě nebo oprátka na krku.“

Hleděli na něho a poznali, že nemají jinou možnost. Jako první vyskočil chlápek s jizvou. Skutálel se z náspu. Ostatní skočili za ním. Všichni tři se potloukli, ale pak vstali a vrávorali pryč.

Johnnie Calico spokojeně zabručel. Chtěl jít do vagónu, když tu se otevřely dveře sousedního vozu.

Spatřil zrzčinu lehce zrudlou tvář. Její velké zelené oči na něho hleděly už ne tak pohrdavě jako předtím. Viděl, jak se jí pod kabátkem zvedají ňadra. Chvěly se jí rty, když hlesla: „Můj Bože, vy jste je zvládl všechny tři!“

Chvíli pociťoval pokušení využít pozici hrdiny a začít s ní flirtovat, ale potom pomyslel na raněného poručíka. Neodpověděl jí, otočil se a rychle běžel do vagónu, kde poručík ležel na sedadle.

Poručík měl svěšené ruce, hlavou se ještě stále opíral o okno. Do čela mu padaly zpocené vlasy a chvěla se mu víčka.

Johnnie si oddechl. Ještě žije!

Opatrně ho chytil pod paže a otočil ho tak, že seděl.

Tu za sebou uslyšel šramot. Zrzka se posadila vedle něj a začala poručíkovi rozepínat kabát. Slyšel její povzdechnutí, když na kavaleristově košili spatřila skvrnu od krve.

Roztrhla mu ji.

Z rány vytékala krev.

Zrzka si bez velkých cavyků roztrhla spodní sukni. Přitiskla cár na ránu. Zakrvácela si šaty, ale to jí nevadilo.

Poručík náhle otevřel oči. Uviděl ženu, otočil hlavu a usmál se, když vedle sebe spatřil Johnnieho Calica.

„Madam,“ hlesl sotva slyšitelně, „nechala byste mě s tímto gentlemanem o samotě? Rád bych mu něco řekl.“

Zrzka pohlédla na Johnnieho, přikývla a vstala.

Za Johnniem se objevili průvodčí a další cestující. V jejich očích se zračila zvědavost.

Žena je odstrčila.

„Poručík chce s tímto mužem hovořit mezi čtyřma očima,“ řekla. Už nehovořila jízlivým tónem, ale pevným, odhodlaným hlasem, který se Johnniemu u žen tak líbil.

Počkal, až ostatní ustoupí, načež si klekl k poručíkovi, protože ten jenom tiše šeptal.

„Měl byste mluvit co nejméně, poručíku,“ řekl. „Do Wichity to vydržíte. Tam vás odnesou k doktorovi. Ten už vás zase dá do pořádku.“

Poručík zavrtěl hlavou, na což musel vynaložit velké úsilí. Na čele se mu leskl pot. Rty měl naopak suché a musel si je olíznout, než mohl hovořit dál.

„Já vím své, pane,“ zašeptal. „Je se mnou konec. Ale předtím chci něco vyřídit. Musím vám povědět něco důležitého…“ Rozkašlal se a při tom se vzepjal. Johnnie ho podepřel a počkal, až záchvat odezní, načež ho zase pustil.

„Díky, pane,“ hlesl poručík s křečovitým úsměvem. „Teď mě poslouchejte! Jde o náklad více než 200 pušek! Mají být dopraveny z Dodge City k North Platte. Odtud budou zaslány dál na siouxské území v Pine Ridge, kde hrozí indiánské povstání.“

Odmlčel se, protože ho mluvení unavovalo.

Potom dodal: „Ti chlápci, před kterými jste mě zachránil, na mě byli nasazení. Já – já se chtěl spojit s bandity!“ Chytil Johnnieho za kabát. „Ale včas jsem prozřel. Jel jsem za plukovníkem Walkerem, abych ho varoval. Chtějí transport přepadnout u Smoky Hill River…“

Selhal mu hlas a Johnnie si všiml, že jeho dech je stále slabší. Sklonil se k němu a naléhavým tónem se zeptal: „Kdo jsou ti bandité? Povězte mi jméno jejich vůdce!“

Poručíkovi se rozechvěly rty.

„Já – já…,“ zmocnil se ho další záchvat kašle. Náhle měl vytřeštěné oči. „Neříkejte, pane, že jsem se spřáhl s…“ Jeho hlas byl stále tiší. Johnnie se ho chtěl zeptat, ale tu ucítil, že mu kdosi položil ruku na rameno.

„Poručík je mrtvý, pane,“ řekla zrzka.

Johnnie Calico vstal. Zatlačil mrtvému oči a otočil se k ostatním.

„Kulka, která mířila na mě, ho trefila do hrudi,“ řekl chraplavým hlasem.

„Nikdo vám nic nevyčítá, pane,“ odvětil průvodčí. „Jednal jste statečně, když jste banditům kladl odpor. Slečna Crooková mi řekla, že jeden z nich mířil poručíkovi na záda, když opustila vagón.“

Johnnie přikývl.

„Poručík mi o tom právě vyprávěl,“ zamumlal. „Šli po něm, protože o nich něco věděl.“

Nikdo se ho na nic neptal. Poručíkova smrt jimi otřásla.

Johnnie se posadil na své místo a vyhlédl z okna. Chtěl na to všechno zapomenout. Kdyby byl věděl, že poručík zemře a že bandité po něm něco chtěli, nevyhodil by je z vlaku. Zeptal by se jich na jméno jejich bosse a to by pak pověděl marshalovi Wichity nebo Dodge City.

Hleděl ven. Sakra, musím navštívit toho plukovníka Walkera a říct mu, co mu chtěl povědět poručík. A pak na to celé zapomenu. Jedu přece do Dodge City proto, abych vyzval Fat Fara Finnegana na souboj. A na to se musím soustředit.

Její decentní parfém ucítil ještě předtím, než se posadila vedle něho. Pomalu na ni pohlédl.

Lehce se usmívala. Sundal si stetson z hlavy a položil si ho na klín. To, že si ho zrzka prohlíží, mu nevadilo. Byl na to u žen zvyklý.

Měl tvrdou tvář, která nebyla nijak zvlášť hezká, zato však zajímavá. Jeho pleť byla ošlehaná větrem, což bylo u hráče, který většinu času pobýval v saloonech, zvláštní. Johnnie Calico ale miloval přírodu a do saloonu chodil až po setmění – pokud nebyl nucen hrát přes den.

Jeho blond vlasy byly dlouhé, sahaly mu téměř po ramena. Měl modré oči a malé jizvy, které ještě zesilovaly dobrodružnost a divokost, která se v něm zračila.

„To bych do vás neřekla, pane…,“ upřímně řekla.

„Calico. Johnnie Calico.“

Pozvedla obočí.

„To jméno už jsem slyšela. Je možné, že to bylo v Kansas City?“

Johnnie se pousmál.

„Nějakou dobu jsem plul po Mississippi. Možná jste o mě slyšela právě v Kansas City.“

„Calico, ten hráč!“ V jejím hlasu bylo jisté zklamání. Zdálo se, že o hráčích nemá valné mínění.

„A vy?“ zeptal se. „Průvodčí řekl, že jste slečna Crooková. Vy nejste hráčka?“

To ji nerozezlilo.

„Ne, pane Calico. Já nejsem hráčka. Jmenuji se Elena Crooková a jsem neteř plukovníka Ordwaye Walkera z Dodge City.“

„Jste neprovdaná? Nezasnoubená? Nezamilovaná?“ zeptal se Johnnie s úsměvem.

Olízla si rty.

„Jste poměrně zvědavý, pane Calico.“

„Chci jenom vědět, jestli mám ještě šanci.“

Lehce zavrtěla hlavou.

„Je mi líto, pane Calico, ale hráči u mě šanci nemají. Manželství s hráčem by pro ženu znamenalo katastrofu.“

Johnnieho úsměv se ještě rozšířil.

„Kdo mluvil o manželství, Eleno?“

Pohlédla na něho svýma velkýma zelenýma očima. Jeho slova ji na chvíli vyvedla z míry. Pak se však zase ovládla.

Vstala a řekla: „Pro vás jsem ještě stále slečna Crooková, pane Calico. A abychom si rozuměli: Patřím k ženám, pro které rozdíly, o kterých jste mluvil, neexistují. Přeji vám příjemnou cestu, pane Calico!“

Prošla chodbičkou a opustila vagón. Nevrátila se ani po příjezdu do Wichity, kdy do vlaku přišli marshal a jeho zástupce sepsat svědecké výpovědi. Mrtvý poručík byl uložen do narychlo sbité rakve a odnesen do nákladního vozu.

Potom měl Johnnie klid až do Dodge City. Z ostatních cestujících se ho nikdo neodvažoval oslovit. Vysoký, štíhlý muž, který se tak snadno vypořádal se třemi bandity, jim naháněl hrůzu.

Johnniemu se to jen hodilo. Snažil se soustředit na nadcházející dny. Bylo to vůbec poprvé, co Fat Fara Finnegana vyzval na souboj. Jednou ho viděl v Omaze. Zavalitý muž byl v pokeru dobrý. Ale Johnnie byl přesvědčený, že je lepší.

Johnnie Calico se na Missouri proslavil. Jméno Calico byl pojem a Fat Faro Finnegan tu výzvu nemohl odmítnout. Finneganovy časy skončily. Akorát to ještě nevěděl.

Tu se mu před očima vybavila jedna tvář.

Viděl zelené oči a rty barvy třešní.

Bezděky zavrtěl hlavou. To mi tak ještě chybělo! Jsou přece i jiné ženy než Elena Crooková! Zapomeň na ni, jinak ti Fat Faro Finnegan zatne tipec.

Přivítání v Dodge City bylo pozoruhodné.

Mezi přítomnými se vyjímal šedivý muž v uniformě se sokolíma očima. Johnnie z okna viděl, jak se k němu Elena Crooková rozběhla a jak jej objala. Když ho pustila, topornými kroky přišel k nákladnímu vozu a mávl na půl tuctu vojáků, které přivedl s sebou. Pravděpodobně už v Dodge City o všem věděli. Marshal z Wichity dozajista poslal zprávu telegrafem.

Johnnie neměl rád dav – pokud zrovna neseděl u karetního stolu. Chtěl počkat, až se zvědavci na Front Street rozejdou, potom si však řekl, že se otázkám beztak nevyhne.

Průvodčí, který hovořil s jedním kníratým mužem, ukázal na Johnnieho vagón. Když se kníratý muž otočil, spatřil Johnnie na jeho kabátě hvězdu. Ten chlapík mu připadal povědomý. Kdysi viděl jeho obrázek. Jmenoval se Bat Masterson a požíval dobré pověsti.

Johnnie si povzdechl, vzal cestovní tašku a vyšel z vagónu.

Okamžitě ucítil Mastersonův pohled.

Muž odešel od ostatních a přišel k němu.

„Calico?“ zeptal se.

Johnnie přikývl. „Učiním výpověď, marshale.“

„Dobrá, Calico. Běžte za plukovníkem. Nepoznal jste ty bandity, co zabili poručíka Colbyho?“

„Ne, Mastersone. Chtěli mě odpravit, když jsem hned neodešel z vagónu. Jenom jsem se bránil. Kdybych byl věděl, že poručík zemře, nevyhodil bych je z vlaku, ale předal bych je vám.“

Masterson přikývl. „To by bylo lepší, Calico.“

Dorazili k nákladnímu vozu. Vojáci právě zvedli rakev a naložili ji na vůz, se kterým tam přijel jeden vojín.

Plukovník otočil hlavu, když do něho strčila jeho neteř a kývla na marshala a na muže, který zahnal bandity.

Plukovník si Johnnieho změřil pohledem. Walker zřejmě hráče nesnášel stejně jako jeho neteř.

„Musím vám poděkovat, pane Calico,“ řekl, „za to, že jste se zastal poručíka Colbyho. Bohužel to nepomohlo. Mohu si s vámi promluvit? Kde jste ubytovaný?“

„Mám objednaný pokoj v Dodge House,“ odpověděl Johnnie.

„Za hodinu tam přijdu, pane Calico. Budete tam?“

Johnnie přikývl.

„Chcete vyšetřovat ten případ, Walkere?“ ostrým tónem se zeptal Masterson.

Plukovník na něho pohlédl.

„Samozřejmě, Mastersone. Mrtvý je příslušník armády. Jeho vrahy musíme najít my.“

„Pak už tu nebudu ztrácet čas,“ zabručel Masterson. Otočil se k Johnniemu. „Ale s vámi mluvit chci, Calico. Nejlepší bude, když rovnou půjdete se mnou.“

„Musí to být, marshale? Myslel jsem, že případ už vás nezajímá.“

„Jde o něco jiného, Calico. No co je? Půjdete, nebo vás mám zatknout?“

Johnnie ostře vydechl. Nelíbilo se mu, jak s ním zacházejí, ale ze zkušeností věděl, že nemá cenu se s muži zákona hádat. To člověk většinou ničeho nedocílí.

Ještě jednou pohlédl na Elenu Crookovou, ale ta opět nasadila svou nepřístupnou grimasu. Můžete mi něco, pomyslel si rozzuřený Johnnie.

Zachmuřen se vydal za Batem Mastersonem po Front Street. Viděl saloony Long Branch a Ham Bell´s Varieties, kde měl Fat Faro Finnegan svůj hlavní stan.

Jejich kroky duněly na chodníku.

Koutkem oka si všiml, že je ostatní pozorují. Nelíbilo se mu, že jeho příjezd doprovází takový rozruch, ale teď už s tím nemohl nic dělat.

Bat Masterson otevřel dveře s pestrým okénkem v úrovni hlavy a vešel do své kanceláře. Za psacím stolem seděl zástupce. Nohy měl na stole. Když spatřil Mastersona, vyděšeně vyskočil.

Masterson ho vyhnal z kanceláře a kývl na židli, která stála před stolem.

„Posaďte se, Calico.“

„To bude trvat tak dlouho, Mastersone? Nemůžeme to vyřídit vestoje?“

Masterson neodpověděl. Hodil svůj klobouk na věšák a přímo mistrovsky trefil. Potom si odepnul revolverový opasek a položil ho na psací stůl. Ztěžka si sedl do křesla a mlčky pohlédl na Johnnieho.

Ten se se sténáním posadil.

„Poslouchejte, Mastersone,“ začal. „Nevím, co poručík s těmi třemi bandity…“

Marshal mávl rukou.

„Poručík mě nezajímá, Calico. Jde o Fat Fara Finnegana.“

Johnniemu to vyrazilo dech. Nějakou dobu mu trvalo, než ta slova strávil. Pak trhl hlavou a chraplavě se zeptal: „Co je s Fatym?“

„Daří se mu dobře, Calico,“ odpověděl Bat Masterson a usmál se. „Zatraceně dobře. Až příliš dobře, jestli chcete znát můj názor.“

Co tohle zase znamená, pomyslel si Johnnie.

Nyní se opřel o psací stůl i Masterson.

„Slyšel jsem, že tu jste proto, abyste Fata Finnegana vyzval na souboj, Calico,“ řekl vážně. Viděl, že Johnnie chce něco odpovědět. Gestem ho umlčel. „Nic neříkejte. Já proti hráčům nic nemám.“

A to už tady cosi znamená, pomyslel si Johnnie.

„Nemám nic proti tomu cirkusu, který tu s Finneganem chystáte, pokud se to odehraje bez střílení a podvádění. Tedy, vy dva se podvádět můžete, to je mi jedno. Chci vás jen varovat, Calico. Slyšel jsem v Kansas City, že jste si na Missouri udělal dobré jméno. Přezdívají vám Poctivec Calico. Fat Fara jste chtěl vyzvat už dlouho, co?“

Johnnie pomalu přikývl. Ještě stále nevěděl, kam marshal míří. Cítil však, že mu je nakloněný. „Vím, že jsem lepší než Fat Faro,“ řekl. „Porazím ho. Už pěkně dlouho mě rozčiluje, že se vydává za krále pokeru. Ve faru je možná dobrý, ale nejlepší pokerový hráč jsem já.“

Masterson mu pohlédl do očí.

„To vám věřím, Calico,“ zamumlal. „Víte, v posledních dnech jsem obdržel několik stížností na Finnegana. Že prý podvádí. Akorát mu to nikdo nemůže dokázat.“

Johnnieho to překvapilo. Pokud to byla pravda a Faro skutečně musel fixlovat, pak byl opravdu v koncích.

„Nepodceňujte ho, Calico. Ten tlouštík kolem sebe shromáždil půl tuctu týpků, které bych v noci potkat nechtěl. Ode dne, kdy přijel, jsme tu měli už tři vraždy. Vraha nikdo nezná, ale všechny oběti předtím seděly s Finneganem u karetního stolu. Dokážu si představit, že byste mohl dopadnout podobně, kdyby se vám povedlo ho porazit v pokeru.“

Johnnie se usmál.

„Díky za varování, marshale,“ řekl. „Nechápu, že se tak mohl změnit.“

„Je zapletený i do jiných machinací, Calico. Akorát mi chybějí důkazy. Finnegan je zatraceně nebezpečný. Když budete chytrý, necháte ho vyhrát. Je pořád lepší být živý druhý než mrtvý první.“

Johnnie zavrtěl hlavou.

„Tak to těžko, Mastersone. Vzal jsem si to do hlavy a nikdo mi to nerozmluví.

A s Fatym a jeho zabijáky už se nějak vypořádám. Přesto vám děkuju. Mimochodem, možná bych vám mohl vypomoct s výpovědí, kterou měl vlastně nejdřív slyšet plukovník Walker.“

Bat Masterson pozvedl obočí.

„Poručík vám ještě něco řekl?“

Johnnie přikývl. Myslel si, že průvodčí a ostatní cestující už o tom mluvili. Všechno marshalovi stručně pověděl.

„Colby mě poprosil, abych ochránil jeho čest a nic neřekl o jeho podílu na těch čachrech. Plukovníkovi bych to neřekl.“

„To je v pořádku, Calico. Je dobře, že jste mi to pověděl. Ten transport pohlídám, nevěřím, že Walker to bude brát vážně. Plukovník si ještě pořád myslí, že bandité omdlí hrůzou, když uvidí vojáka v uniformě.“

Johnnie vstal, nasadil si stetson na hlavu, sáhl do kapsy a prsty si poklepal na okraj klobouku, načež opustil úřadovnu.

Měl ještě čas na to, aby si vybalil věci z cestovní tašky a strčil je do komody a do skříně a aby si na večer objednal lázeň, když tu přišel jeden černoch a řekl mu, že plukovník Walker ho očekává dole v jídelně.

Byl překvapený, když viděl, že Walkera doprovází Elena Crooková. Měla teď na sobě šaty, které jen zvýrazňovaly její plná ňadra, ačkoli nepůsobily nápadně. Na odhalených ramenou měla krajkový přehoz.

Na to, že nemá ráda hráče, se nějak moc vyfintila, polichoceně si pomyslel. Věděl však, že ženy často říkají něco jiného, než co dělají, protože jejich city jsou zkrátka silnější než jejich dobrá předsevzetí.

Šel k jejich stolu. Plukovník vstal a Elena Crooková se snažila tvářit pokud možno nezúčastněně. Jiskry v jejích velkých zelených očích ji však přesto prozradily. Nedalo se přehlédnout, že vysoký, štíhlý hráč na ni udělal dojem.

Objednala si jakýsi nazelenalý čaj. Pravděpodobně proto, že ta barva ladila s jejíma očima a jejími žlutými šaty.

Johnnie si poručil brandy.

„Pojďme rovnou k věci,“ řekl Walker. Plukovníkovi bylo očividně trapné, že na ně hledí všichni okolo. Možná ho rozčilovalo i to, že hráč vzbudil větší pozornost než on sám. „Má neteř mi řekla, že poručík Colby s vámi mluvil, Calico. Povězte mi, prosím, co vám ještě sdělil.“

Johnniemu se nelíbilo, že ho plukovník neoslovuje pane. Tak zřetelně své pohrdání dávat najevo nemusel.

„Nebylo toho hodně, Walkere,“ odpověděl.

Plukovník sebou trhl. Chtěl vstát, ale pak si uvědomil, že mu Johnnie jen vrátil jeho nezdvořilost.

„Tak mluvte,“ přidušeně vyhrkl.

„Bandité ho chtěli vyřídit, protože se v Topece dozvěděl, že chtějí přepadnout karavanu se zbraněmi,“ řekl Johnnie.

Plukovníkovi naběhly žíly na spáncích.

„Sakra, mluvte tiše!“ sykl. „O jaké karavaně se zbraněmi to Colby mluvil?“

„Mluvil o 200 puškách, které mají být dopraveny na North Platte a odtud dál do Pine Ridge.“

Nyní Walker zbledl.

„Tato informace podléhá nejvyššímu utajení,“ otřeseně zamumlal. „Jak se o tom mohli bandité dozvědět?“

Johnnie pokrčil rameny. „Co já vím? Takoví lidé mají metody, o jakých se nám ani nesní.“

„Tomu se mi nechce věřit! To je zhola nemožné!“ Plukovník nemohl popadnout dech. Vůbec to nechápal.

Elena Crooková mu položila ruku na rameno.

„Uklidni se, strýčku,“ tiše řekla. „Pan Calico mluví pravdu. Myslím, že jsem slyšela, jak poručík Colby řekl Pine Ridge, když mluvil s panem Calicem.“

„Poručík ještě řekl, že k přepadení by mělo dojít na Smoky Hill River,“ dodal Johnnie.

Plukovník prudce vstal. „Omlouvám se, pane Calico, musím okamžitě svolat své lidi. Dělal byste mé neteři pár minut společnost?“

Johnnie rovněž vstal a lehce se uklonil.

„Nejen pár minut, plukovníku,“ řekl.

Walker už víc neslyšel. Toporně prošel jídelnou a zmizel.

Johnnie se usmál na Elenu, ta však zůstala chladná. Napila se drinku a pohlédla na něj přes okraj sklenice. Náhle měl pocit, že má za lubem něco nehezkého.

Zase se posadil a kývl na ni. Přehoz se jí svezl z ramen a on tak mohl pohlédnout na její ňadra.

Všimla si toho a zase si přehoz vytáhla.

„Měl byste se stydět, pane Calico!“ vyhrkla. „Ale od někoho, kdo se stýká jen s holkami ze saloonu, se asi nedá čekat nic jiného!“

Johnnie se s úsměvem zaklonil. Přemýšlel, proč nevstala a neodešla.

„Když nechcete, aby na vás muži hleděli, proč potom nosíte takový výstřih, slečno Crooková?“ zeptal se.

Opět měla na jazyku ostrou odpověď. Náhle však pohlédla kamsi za něj a rozzářila se.

Johnnie se ohlédl a spatřil štíhlého muže s vlasy sčesanými dozadu a knírkem. Mohl mít tak čtyřicet. Nyní si všiml Eleny a ráznými kroky se vydal k ní.

Nevlídně pohlédl na Johnnieho, který se zvedl až po Eleně.

„Konečně, Boyde!“ řekla nadšeným hlasem. „Tolik jsem na tebe čekala!“

Tvář toho muže se Johnniemu nelíbila. Měl oči jako chřestýš, chladné a nebezpečné. Levý koutek úst měl stažený.

„Nechceš nás představit, Eleno?“ zeptal se hlasem, který zněl, jako když někdo škrábe hřebíkem po skle.

„Ach, chtěl si jenom promluvit s mým strýcem. Strýc Ord musel pryč a tak ho poprosil, jestli by se mnou nezůstal, dokud nepřijdeš. Jmenuje se Calico a je to hráč.“

Johnnie předstíral, že její pokořující slova neslyší. Pohledu chřestýších očí však neuhnul. Viděl, že onen Boyd dobře poznal, že jej nesmí podcenit. Kromě toho se zdálo, že jeho jméno už někdy slyšel.

Koniec ukážky

Table of Contents

Úvod

Povídka