Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Joanna Reesová

Dívka na útěku

Přeložil Zdík Dušek

Z anglického originálu The Runaway Daughter,

vydaného nakladatelstvím Macmillan

ve Velké Británii v roce 2019,

přeložil Zdík Dušek.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,

pod značkou METAFORA v Praze roku 2019

jako svou 7516. publikaci.

Redakce Petr Lehečka

Korektura Květa Svárovská

Odpovědná redaktorka Soňa Svobodová

Technická redakce Hana D. Benešová

Sazba Netopejr®

Tisk a vazba Finidr, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2020

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

www.grada.cz, www.metafora.cz

The Runaway Daughter © Joanna Rees 2019

First published in 2019 by Macmillan, an imprint of Pan Macmillan, a division of Macmillan Publishers International Limited

Translation © Zdík Dušek, 2019

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2019

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-414-5 (ePub)

ISBN 978-80-7625-413-8 (pdf)

ISBN 978-80-7625-086-4 (print)

Tato kniha je fikce. Jména, postavy, místa i události jsou dílem autorčiny obrazotvornosti nebo jsou použity v rámci fiktivního vyprávění. Jakákoli případná podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zemřelými, událostmi či místy děje je zcela náhodná.

Pro Roxie, s veškerou láskou

1

Zrod slečny Caseyové

Probudilo ji pronikavé zahvízdání. Vteřinu se nehýbala, jen vnímala rachot parního vlaku a vzpomínala na půlnoční útěk po poli zalitém měsíčním svitem. Na to, jak si všimla stojící soupravy netrpělivě odfukující stříbřité obláčky k noční obloze, jak se jí rozechvělými prsty podařilo otevřít dřevěné dveře vagonu i jak se schoulila do stísněného prostoru za nákladem z továrny. Jak ji vyčerpání a hrůza odnesly do bezesného spánku.

Teď měla ztuhlé nohy a bolavou tvář, protože byla opřená o studenou kovovou konstrukci. A byla jí zima. Velká zima. Drkotaly jí zuby a chvěla se v ledovém průvanu. Stejný neklid cítila při usínání – strach v ní poletoval jako ptáci v matčině voliéře.

Jak dlouhá doba uplynula od poslední zastávky? Kam až se potřebuje dostat, aby byla dost daleko?

Bude vůbec někdy v bezpečí?

Pomyslela na drama, které se touto dobou jistě rozvíjí. Představila si ustarané obličeje rodičů, až ve stáji objeví Clementovo tělo…, matčin tlumený výkřik.

Pomyslí na svou dceru? Už zaznamenali její nepřítomnost? Nejspíš ne, usoudila hořce. Matka vždycky bývala duchem nepřítomná a éterická, náchylná k dlouhému churavění, starala se jen o své ptáky a ticho. A nakolik byla neprůbojná, otec byl na druhou stranu výbušný a divoký. Dal Anně naprosto jasně najevo, že mu jde na nervy stejně jako její matka. Záleželo mu na ní míň než na psech.

Možná ale rodiče dospěli ke správnému závěru hned. Bezpochyby s pomocí stájníka Marka. Nikdy ji neměl rád a ona nepochybovala o tom, že ochotně popíše její útěk. A pokud to udělal, jistě povolali policii. Možná už ji pronásledují…

Znovu se v ní ozvaly obavy. Vždyť utekla, nebo ne? Podařilo se jí uniknout.

Pod dřevěnými dveřmi vagonu viděla několikacentimetrový výsek vnějšího světa. Byl konec února a kolem se míhaly pražce s trsy jinovatkou pokryté trávy.

Vstala a zapotácela se – nohy měla zmrtvělé chladem. S obtížemi zvedla ruce, rukávy matčina nejlepšího svátečního kabátu byly neohebné kvůli vrstvám oblečení pod nimi. Od úst jí stoupaly obláčky páry. Zadupala, vložila si ruce do podpaží a znovu se zachvěla. Pak si promnula obličej – pod prsty cítila otisk ocelového stroje, o který se ve spánku opírala. „Casey,“ přečetla si polohlasně na hnědošedém železe.

Casey.

Tak by se mohla jmenovat.

Slečna Caseyová. Bylo prima zahájit nový den radikálním rozhodnutím. Stejným jako schovat se ve vlaku. Rychlým a s dalekosáhlými důsledky. Jednalo se o zcela nový způsob života, kterým mohla nahradit dosavadní beznaděj. O život plný impulzivity a spontaneity. V přímém protikladu s tím, jak žila dosud – usedle, pod vlivem jiných, s natolik potlačenými tužbami, že její život splýval v trýznivě pomalou šeď. Teď už ale ne. Protože když teď uprchla z Darton Hallu, mohla se ona, Anna Dartonová, stát, kýmkoliv se jí zachce.

Caseyová… ano.

Přijme tohle jméno. Copak se tak už nerozhodla? Že se postupně promění v někoho jiného? Protože to byl jediný způsob, jak mohla zvládnout děsivou budoucnost. Jako kdyby byla písek v přesýpacích hodinách.

Verity… napadlo ji zničehonic. Netušila proč. Žádnou Verity nikdy neznala. Kromě té tovární dělnice, která kdysi dávno tančila kolem májky. Vybavil se jí úsměv dívky s plnými ňadry.

Verity… ano, to zní dobře, usoudila. Protože v tuto chvíli, poprvé za celý život směla být sama sebou. A jelikož se psal rok 1926, mohla být moderní, jak si jen troufne. Až natolik moderní jako odvážné sufražetky, které tak dráždily jejího otce.

„Verity Caseyová,“ pronesla nahlas. Rytmus vlaku kolem ní zněl jako úvodní takty písně. Verity Caseyová se nemusela ničeho bát. Mohla být troufalá.

A také bude.

2

Šedesát vteřin

Na předměstí vlak zpomalil. Brzdy u obrovských kol pod podlahovými prkny vagonu hlasitě zaskřípaly a souprava zpomalila. Anna si dvacet minut hrála se západkou, až ji s námahou zvedla a podařilo se jí o několik centimetrů pootevřít dveře. Dívala se, jak kolem ubíhá chudinská čtvrť. Vyšlo slunce a ona – Verity – mu dychtivě nastavila obličej, aby se zahřála.

Netroufala si chovat naději, že vlak jede k jihu, ale když během poslední hodiny projížděli nějakým nádražím, zaslechla hlášení, že jde o nákladní vlak do Londýna.

To bylo velké štěstí. Souprava mohla mířit kamkoliv – to jí bylo jedno, záleželo jen na tom, aby unikla z tísnivého lancashirského údolí, které bylo jejím domovem. Ale teď nejela jen tak někam. Jela do Londýna. Do domova výtvarníků, básníků, emancipovaných mladých žen, hudebníků a významných lidí, s nimiž toužila dýchat stejný vzduch. Příjezd do Londýna měnil všechno.

Vyhlédla na koleje pod sebou i na vysoké cihlové stěny zčernalé sazemi. Pomyslela si, jak nedůstojně to působí – vůbec to nepřipomínalo rušné centrum, jaké si představovala, když se tu a tam dostala k četbě Daily Sketch. To jí však bylo jedno – vítala cokoliv, aby rozptýlila neustálé myšlenky na Clementa, které se jí honily hlavou. Teď na něj nemysli, opakovala si. Vůbec na to nemysli. Ukončila jsi to. Clementova celoživotní hrůzovláda je u konce.

Zhluboka se nadechla vzduchu plného smogu se sirnou příchutí, která jí připomněla vůni při škrtání zápalek, a napadlo ji, jestli Marta bude dnes ráno rozdělávat oheň v salonku. Na jeden opojný okamžik se v ní vzedmul pocit svobody z pomyšlení, že Marta je tam a ona tady. Byla přece volná. Konečně.

Nad železničními náspy se k bílé obloze tyčily hnědé činžovní domy. Všimla si šňůry s pověšeným prádlem – chatrnými dámskými pumpkami nataženými mezi dvěma omšelými okny. Praní špinavého prádla na veřejnosti, pomyslela si.

Usmála se, když si vybavila, jak k vlastnímu spodnímu prádlu přidala krajky a obarvila ho šťávou z červené řepy narůžovo – k Martině hrůze. Matčina přísná hospodyně nechápala, že mít pod staromódními sukněmi veselé spodní prádlo s kouskem pěkné krajky dokázalo mladému děvčeti nekonečně projasnit den.

Marta se svými šedinami a ponurým výrazem nicméně vždycky patřila do stejného tábora jako matka – obě zastávaly názor, že veškeré oblečení má být praktické a funkční. A stejně přistupovaly i ke všemu ostatnímu. Žily v obavách, že udělají něco, čím přitáhnou sebemenší pozornost. A byla to nuda, nuda, nuda.

Měla by se cítit provinile, že se od nich odstřihla? Možná, ale necítila se tak. Místo toho se znovu usmála a v duchu pozdravila obyvatele činžovních domů, navzdory jejich hroznému spodnímu prádlu. Bůh vám žehnej, popřála jim.

Toužila být tady. Ve městě, mezi lidmi, u obchodů, divadel a kaváren. To vše bylo zde, svůdně blízko. Téměř cítila jejich vůni. Ale jak? Jak se může stát součástí toho všeho? Když teď utekla z domova, jak se bude živit? Jako v reakci na její myšlenky jí hlasitě zakručelo v břiše hladem.

Schovala se mimo dohled, protože na souběžné koleji zastavil druhý vlak, tmavě zelený, s okny ozdobenými zlatými písmeny. Opatrně vyhlédla – v jednom z obsazených vagonů spatřila muže v elegantním obleku, jak se natahuje k horní polici pro kožený kufřík.

Kdo ví, kam ten druhý vlak jede? Nebo koneckonců i tenhle? Najednou jí došlo, že její vlak patrně vůbec nezastaví na nádraží pro osobní přepravu. A jak vysvětlí, kde se vzala mezi všemi těmi stroji? Mohli by ji potrestat nebo – což by bylo ještě horší – odhalit.

Ve druhém vlaku by se ale mohla vmísit mezi ostatní cestující a zmizet. Rychle popadla z kouta svoje zavazadlo. Musí se okamžitě dostat do osobního vlaku. Srdce jí bušilo rozhodnutím, které právě učinila. Bylo velice riskantní. Jestli někdo vyhlédne z okna a uvidí ji…

Odteď žij od minuty k minutě, pronesla v duchu pomalu a důrazně, jako kdyby to hláskovala nad psacím strojem v otcově pracovně.

„Šedesát vteřin,“ zašeptala a připravila se. „No tak, Verity Caseyová, to zvládneš!“

Stáhla si červený vlněný baret hluboko do čela a vyhrnula límec kabátu. Pak co nejrychleji hodila zavazadlo na trať, přinutila se uvěřit, že všechno dobře dopadne, a skočila.

3

King’s Cross

S bušícím srdcem dopadla na ostrý štěrk. Ještě nikdy se necítila tak na ráně ani tak malá. Když se ale podívala na obrovské železné monstrum vlaku s písty nahánějícími hrůzu, nastoupil instinkt přežití.

To zvládneš.

Zvedla svoje zavazadlo a rozběhla se po dřevěných pražcích, jako kdyby utíkala před Clementem po kamenech přes potok. Vždycky byla rychlejší než on. A bude rychlejší už pořád.

Dveře vlaku byly výš, než očekávala. S obtížemi se vyšvihla na kovový schůdek a natáhla se po dřevěné klice. Když dveře trhnutím otevřela, uslyšela zvuk škubající se látky. Povolila jedna z jejích sukní.

Dveře se otevřely, div ji nesrazily dolů.

Šedesát vteřin. Už tam skoro jsem…

Hodila tašku do vozu a vytáhla se nahoru. Za dveřmi se rychle narovnala a oprášila. Celá se třásla. Viděl ji někdo? To se dalo těžko zjistit, ale najednou se vlak rozjel. V kupé po obou stranách začali šramotit cestující.

„Jste v pořádku, slečno?“ oslovil ji průvodčí s nakrabaceným čelem pod špičatou čepicí, až se polekala. Kdyby procházel mezi vozy o vteřinu dřív, byl by svědkem jejího nedůstojného příchodu.

Zatěkal pohledem mezi ní a zavřenými dveřmi, ale okamžitě zavrhl možnost, že by mohla přijít zvenku. Sklopila oči k odřeným a krvavým kloubům prstů. Zapomněla si navléknout rukavice a potřebovala se upravit, aby nevypadala jako… jako… božínku, skoro na to ani nedokázala pomyslet… jako kriminálnice.

Přitiskla se ke stěně vagonu a schovala ruce za zády.

„Jenom jsem šla na vzduch, to je všechno,“ odpověděla a pokusila se zamaskovat chvění v hlase povýšeně zvednutou bradou – byla to jedna z těch pouček, které si zapamatovala z příšerných lekcí výslovnosti, na nichž její matka trvala. Uvědomovala si, že se jí z drdolu uvolnil pramen dlouhých vlasů, a odolávala pokušení odfouknout si ho z obličeje.

„Buďte opatrná, slečno. Jsme vysoko nad tratí. Nechtěli bychom, aby pohledná mladá dáma jako vy vypadla a zničila si pěkný kabát,“ řekl průvodčí, dotkl se prsty čepice a pokračoval do dalšího vozu. Slyšela ho z dálky, jak oznamuje cestujícím: „Za dvě minuty budeme v King’s Cross.“

Podívala se na matčin šeříkově kostkovaný vlněný kabát a poprvé jí došlo, jak nápadně se oblékla. Průvodčí by ji podle kabátu a klobouku snadno identifikoval, kdyby se ho někdo vyptával. Ale nikdo se ho ptát nebude, ujišťovala se. Co nevidět z ní bude kapka v moři plném lidí.

Otevřela okno a vyklonila se ven. V dálce se objevilo nástupiště, nosiči zavazadel se prodírali davem cestujících se svými vozíky. Vlak zpomalil a s pronikavým zasyčením páry zastavil pod kulatými hodinami, jejichž ručičky právě ukazovaly půl desáté.

Anna – ne, Verity, připomněla si – otevřela dveře, seskočila na nástupiště a odcupitala k dřevěné lavičce. Tam si rychle navlékla rukavičky, které ukradla matce z prádelníku. Pak s vysoko zdviženou hlavou vykročila s davem k východu, jako kdyby měla před sebou důležitý cíl.

Statný revizor s hustým šedivým knírem cvakal jízdenky a pouštěl cestující z nástupiště do rušné haly. Co udělá, až ji chytí bez jízdenky?

Jsem přece Verity Caseyová, zbrusu nová dívka. Verity mohla klidně ztratit jízdenku. Mohla pocházet dejme tomu z Yorku a jet na návštěvu za tetičkou, která bydlí v pěkném londýnském domě.

Věřte mi, prosila revizora v duchu. Přiblížila se k němu a plaše se na něj usmála. Kuchařka jí vždycky říkala, že dosáhne čehokoliv, když zamžiká řasami svých dětsky modrých očí.

„Jízdenku, slečno.“

„Ach, ano, jistě,“ zasmála se vlastnímu opomenutí, že ji nemá připravenou. Aniž by spustila oči z revizora, zasunula ruku do kapsy matčina kabátu a zamračila se. „To je divné, před vteřinou jsem ji tu měla,“ řekla. Teatrálně si zkontrolovala druhou kapsu i tašku. „Ale ne, proboha, asi jsem ji vytrousila.“ Ohlédla se a pak se podívala zpátky na revizora. Věřila vlastní lži tak dokonale, že by se možná dokázala rozplakat.

„Promiňte, promiňte!“ ozvala se žena vzadu, vedle ní nosič tlačil vozík plně naložený zavazadly. „Kde to vázne? Pospícháme.“

Revizor se zadíval Anně do prosebných očí a rozhodl se: „Jděte, slečno. Ale příště buďte opatrnější.“

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

1 Zrod slečny Caseyové

2 Šedesát vteřin

3 King’s Cross