Z anglického originálu John Strelecky: Return to The Why Café,

ktorý vyšiel vo vydavateľstve Aspen Light Publishing, Windermere,

preložila Katarína Grozaničová.

Verše prebásnil Milan Richter.

Vyšlo vo Vydavateľstve TATRAN, Bratislava 2020 ako 5238. publikácia.

Vydanie I.

Prebal a väzbu podľa pôvodného návrhu spracoval AldoDesign, Bratislava.

Zodpovedná redaktorka Eva Melichárková

Jazykové redaktorky Eva Mládeková, Adriana Oravcová

Technická redaktorka Eva Zdražilová

Sadzba RS servis, Bratislava

Vytlačil Tisk centrum, s.r.o, Moravany u Brna.

www.slovtatran.sk

::  knihy pre hodnotnejší život

Copyright © John Strelecky 2015

Translation © Katarína Grozaničová 2020

Slovak edition © Vydavateľstvo TATRAN 2020

ISBN 978-80-222-1106-2

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2020

Úvod

Niekedy, keď to najmenej očakávate a azda najväčšmi potrebujete, sa ocitnete na novom mieste s novými ľuďmi a naučíte sa nové veci. Mne sa to stalo raz večer pred mnohými rokmi na mieste známom pod láskyplným názvom Motorest Prečo.

Noc, čo som tam strávil, nasmerovala môj život na cestu, ktorá by mi nikdy ani na um nezišla. Naučil som sa, čo je skutočná sloboda, a uvedomil si, že mojím poslaním je získať ju.

Netušil som, ako ani prečo som sa tam ocitol. Bol som však vďačný za tú náhodu.

Jedného dňa som sa potom za priam neuveriteľných okolností ocitol pred ním znova. Čas, čo som tam strávil, opäť nasmeroval môj život novým smerom a ja za to budem naveky vďačný.

Toto je príbeh o mojom návrate do Motorestu Prečo.

1

Bol úžasný deň. Modrá obloha priam brala dych, bolo teplo, no nie dusno. Cítil som sa ako v raji. Bol to taký malý raj. Havaj tak pôsobí.

Naplánoval som si, že budem celý deň len bicyklovať. Nič viac. Nijaký rozvrh, žiadna vopred určená trasa, žiadne povinnosti. Budem len dlho jazdiť, šliapať za nosom, pôjdem, kam ma zavedie intuícia. Len ja, bicykel a raj, čo treba preskúmať.

Po niekoľkých hodinách jazdy som už nemal ani potuchy, kde som. Presne to som chcel dosiahnuť.

V hlave sa mi vynorila jedna z mojich obľúbených pesničiek. Jana Stanfieldová v nej spieva: I am not lost, I am exploring – nestratila som sa, som sa výprave. Presne to vystihovalo moju jazdu. V mnohom to presne vystihovalo väčšinu mojich dobrodružstiev.

Myšlienkami som zrazu zablúdil späť do noci spred niekoľkých rokov. Až na to, že vtedy som sa necítil ako na výprave.

Cítil som sa len stratený. Tá noc mi zmenila život. Prebdel som ju v maličkom Motoreste Prečo si tu. Návštevníci ho s láskou nazývajú len Motorest Prečo.

Odvtedy sa veľa zmenilo. Na svoj dovtedajší život si spomínam len matne. Zdá sa mi, akoby sa to stalo v inom živote. Môjmu inému ja.

Prešiel som za zákrutu a zazrel oceán. Taký modrý, až to vyrážalo dych. Spomenul som si na morskú korytnačku. Ďalšia spojitosť s tou nocou.

Zvláštne. Na ten podnik som nikdy nezabudol. Ibaže som naň už dlho tak intenzívne nemyslel.

Ďalšie dve zatáčky. Dva ďalšie veľkolepé výhľady.

Havaj priam hýri farbami. Ostrovy vznikli sopečnou činnosťou, preto sú všade uhľovočierne lávové kamene. A akoby sa príroda pokúšala vytvoriť dokonalý kontrast, keď sa lávové kamene rozpadnú, v novej pôde vyrastú jasnozelené rastliny. Pridajte k tomu tyrkysovomodrú vodu v oceáne a nespočetne veľa odtieňov oranžovej, červenej a ďalších žiarivých farieb všadeprítomných kvetov… hotová pastva pre oči.

‚Úžasné,‘ pomyslel som si. ‚Neuveriteľné.‘

Posledných desať mesiacov bolo nabitých úžasnými vecami. Sledoval som veľryby pri pobreží Južnej Afriky, išiel na safari do Namíbie, pomáhal práve vyliahnutým morským korytnačkám dostať sa do mora v Strednej Amerike. Výlet vyvrcholil trojmesačnou dobrodružnou túrou na bicykli po Malajzii a Indonézii. Cestou domov som sa ešte na pár týždňov zastavil na Havaji.

Napokon, keď ste tak blízko raja… mali by ste sa tam chvíľku pohrať.

Nebol to môj prvý pokus spoznať svet. Po noci, ktorú som pred dlhým časom strávil v tom bistre, som začal žiť inak. Rok pracujem, rok cestujem. Ďalší rok pracujem, potom rok cestujem. Väčšine ľudí sa to nezdá. Obávajú sa, že to nie je bezpečné, boja sa o svoje istoty. Mne to však vyhovuje. Zistil som, že keď ste dobrí v tom, čo robíte, vždy je po vás dopyt. S prácou som nikdy nemal problém.

Tí istí, ktorým sa môj spôsob života zdal čudný, mi často hovoria, že aj oni by si to radi vyskúšali. Až na niekoľko lastovičiek sa však nikto o to nepokúsil. Ani tí, čo mi hovorili, ako veľmi by sa im páčilo, keby sa ku mne čo len na pár týždňov pridali, sa nikdy nepridali.

Asi je to priveľký skok do neznáma.

Ďalej som šliapal do pedálov. Ďalej sa kochal. Vzduch bol sladký, voňal po kvetoch. Na Havaji okrem iného zbožňujem vôňu kvetov. Ako keby ste vdychovali nektár. Príroda v najčistejšej podobe.

Po ďalších troch kilometroch som sa ocitol v časti ostrova, do ktorej som nikdy predtým nezavítal. Bola rovnejšia. Napravo odo mňa hučalo vlnobitie. Na rázcestí bola značka. Doprava alebo doľava?

‚Zamier tam, kam chodí menej ľudí,‘ pomyslel som si. ‚Vždy tam, kam ich chodí menej.‘ Menej vychodená bola cesta vpravo. Zabočil som. Chodník sa skončil, na náročnejšom štrkovom teréne som musel viac napínať svaly. Páčilo sa mi to – napínať mozog, nohy alebo iné svaly. Vtedy viem, že som na výprave. Keď natrafím na niečo nové, vzrušujúce, na niečo, čo ma tlačí dopredu.

Ako som tak šliapal, cez stromy som uvidel vodu. ‚Neskôr si možno pôjdem zaplávať,‘ napadlo mi.

Asi po dvadsiatich minútach šliapania po štrkovej ceste sa ma z ničoho nič zmocnil zvláštny pocit déjà vu. Divné. V tejto časti ostrova som určite nikdy predtým nebol. Napriek tomu…

Snažil som sa pocit zaradiť, no vtom som ju zbadal. O kúsok ďalej vpravo. Malú bielu budovu so štrkovým parkoviskom a neónovo modrým nápisom na streche.

Skoro som spadol z bicykla. ‚To nie je možné,‘ pomyslel som si. Nič však nie je nemožné – v Motoreste Prečo.

Keď som prišiel bližšie, na tvári mi zahral úsmev. Toľko spomienok. Na tomto mieste som získal veľmi veľa nových názorov na život. Ale kde sa tu berie? Teraz? Tu som ho určite predtým nenašiel.

Obzrel som sa za seba. Nikto tam nebol, tak som silno šliapol do pedálov a zrýchlil. Chcel som sa tam dostať čo najskôr, aby nezmizol skôr, než tam dorazím.

Nemal som sa čoho báť. Keď som tam o päť minúť dorazil, ešte stále tam stál. Neveril som vlastným očiam. „Neverím,“ vyslovil som nahlas.

Pri vchode bol stojan, tam som si odložil bicykel. Myseľ mi pracovala na plné obrátky. Kde sa tu vzal?

2

Rýchlo som vybehol po schodoch a po krátkom váhaní som otvoril dvere. Boli na nich zvončeky. Tie isté ako naposledy. Zvonením ohlásili môj príchod.

Vošiel som a rozhliadol sa. Akoby som sa vrátil v čase. Vyzeralo to tam presne tak isto, ako keď som tam prišiel takmer pred desiatimi rokmi. Červené boxy, chrómové stoličky, raňajkový pult. A všetko vyzeralo rovnako novučičké ako vtedy.

„Vitajte späť, John.“

Zvrtol som sa doľava. Ešte pred chvíľkou tam nikto nebol. Teraz áno. Casey, čašníčka, čo ma obsluhovala, keď som tam bol minule. Vtedy som sa celú noc zhováral s ňou, s vlastníkom a so zákazníčkou. Práve ich myšlienky a nápady mi zmenili život.

Casey sa usmievala.

Vrátil som jej úsmev. „Zdravím, Casey!“

Podišla ku mne a tuho ma objala. „Dávno sme sa nevideli.“

Prikývol som, stále vyvalený z toho, kde som sa ocitol, a teraz už aj z toho, s kým sa zhováram. „Vyzeráte výborne,“ povedal som. „Vyzeráte… stále rovnako.“ Neklamal som. Vôbec nezostarla.

Znova sa usmiala. „Aj vy vyzeráte dobre, John.“

Poobzeral som sa. „Neverím, že som tu. Myslel som na bistro dnes ráno, veľmi tuho. Ale nájsť ho tu…“

„Občas sa sťahujeme,“ oznámila. Akoby to jasne vysvetľovalo, ako je možné, že také isté bistro, do akého som zavítal pred rokmi, je teraz tu, tisícky kilometrov od pôvodného miesta. Nehovoriac o tom, že vyzeralo, akoby neprešiel ani deň.

„Alebo sme možno vytvorili sieť prevádzok,“ povedala a znova sa usmiala.

Rozosmialo ma to. Uťahovala si zo mňa pre to, čo som poznamenal, keď som tu bol naposledy. Ako si to môže pamätať?

Ukázala na box. „Nesadnete si?“

Vhupol som do boxu, rukami prešiel po sedadlách. Na dotyk boli ako nové.

„Prinesiem vám niečo?“ opýtala sa a položila na stôl jedálny lístok.

Usmial som sa. Pamätal som si ho. Jedálny lístok s kúzelným textom, ktorý sa zjavoval a strácal. Vzal som ho do ruky.

Keď som tu bol naposledy, na zadnej strane stáli tri otázky:

Prečo ste tu?

Bojíte sa smrti?

Cítite sa naplnený?

Obrátil som ho. Boli tam. Vďaka týmto otázkam sa mi zmenil život. A ešte ako.

„Teraz žijete trochu inak. Nemám pravdu?“ opýtala sa.

Zdvihol som k nej zrak a usmial sa. „Máte. Veľa sa zmenilo. K oveľa lepšiemu.“

„Napríklad?“

Zavrtel som hlavou. „Páni, kde začať?“ Casey vkĺzla na sedačku oproti mne. Načiahla sa ku mne, dlane mi položila na ruky. „Čo keby ste začali ránom, keď ste odtiaľto pred desiatimi rokmi odišli?“

3

Obrátil som ruku dlaňou nahor a stisol Caseyinu dlaň. Bola teplá. Skutočná. Naozaj som späť.

Neveriacky som potriasol hlavou a usmial sa. „Pozrime sa,“ začal som. „Vyzbrojený jedálnym lístkom, čo ste mi dali, kúskom jahodovo-rebarborového koláča a viac-menej úplne novým pohľadom na svet som odtiaľto naposledy vykročil do úplne nového života.

Tá noc ma zmenila. To, čo som sa naučil, dodnes ovplyvňuje veľmi veľa oblastí môjho života. Príbeh o karete obrovskej, o rybárovi, rozhovor s Anne o tom, že ja sám si mám vybrať svoju vlastnú realitu. Teraz to tvorí veľkú súčasť môjho života.“

Casey sa usmiala a oprela sa dozadu. Hlavou kývla ku vchodu. „Keď ste sem prišli naposledy, neboli ste taký šťastný.“

Opätoval som jej úsmev. „Už sa to zlepšilo. Vlastne tak veľmi, že si už len ťažko spomeniem na svoj vtedajší život. Musím sa veľmi tuho zamyslieť, aby som sa rozpamätal.“

„Čo sa stalo, keď ste odtiaľto odišli?“

„Veci sa zmenili.“ Pokrčil som plecami. „Ja som sa zmenil. Moje presvedčenia, konanie, postoje. Niečo boli maličkosti, iné bolo oveľa väčšie. Krátko nato, čo som odišiel, som dal výpoveď a rozhodol som sa ísť poznávať svet.“

„Naozaj?“

Prikývol som. „Už dlho som o čomsi takom sníval. Ale vždy mi to pripadalo uletené. Keď som sa vtedy vrátil domov, bol som tomu viac otvorený. Myslím, že kým som nestretol ľudí, ktorí robia úžasné veci, určoval som si hranice. Vymyslel som si milión dôvodov, prečo to aj ja nemôžem robiť, alebo prečo som to ešte nikdy nespravil. Potom som začal tých istých ľudí vnímať inak. Už ma neohrozovali. Teraz mi svietili na cestu.

Myslím, že predtým som ešte nevedel, kto som. Tak veľmi som sa bál, že budem vyzerať hlúpo alebo že sa strápnim, keď niečo neviem, že som sa neopýtal. Alebo ešte horšie, ani som sa nedokázal prinútiť učiť.

Keď som sa vrátil domov, stretával som sa so zaujímavými ľuďmi, čo cestovali po svete. Nasporil som si a aj ja som vyrazil na cesty.“

Casey prikývla: „A?“

S úsmevom som povedal: „Bolo to také skvelé, že by som to nevedel opísať ani za päťdesiat životov. Znova mi to zmenilo život od základov. Na tejto planéte je nesmierne veľa neuveriteľných miest. Aj rovnako úžasných skúseností, ktoré možno nazbierať. Nehovoriac o životných lekciách, ktoré si treba osvojiť.“

4

S Casey sme sa zhovárali takmer hodinu. Opísal som jej rôzne miesta, čo som navštívil, a vyrozprával jej zopár svojich dobrodružstiev. Safari v Afrike, výstup na Veľký čínsky múr, objavovanie džungle na Borneu, potulky po pamiatkach v starom Ríme… Mal som dojem, že veľa miest, o ktorých som hovoril, Casey už pozná. Čosi mi našepkávalo, že tiež cestuje. Napriek tomu mala plno otázok.

„A čo vy?“ opýtal som sa napokon. „Skoro stále hovorím len ja. Čo ste robili vy?“

„Ako ste si už asi všimli, nie sme na tom istom mieste ako pri vašej poslednej návšteve.“

„Nejde mi to do hlavy.“

Prikývla. „Má to svoj dôvod. Dnes sa niečo stane.“

„Čo také?“

V tej chvíli vošlo na parkovisko biele auto.

Casey naň mrkla. „Viete variť, John?“

„Ani nie. Asi by som vedel ukuchtiť bežné raňajky. Prečo?“

„Mike dnes príde o čosi neskôr. V kuchyni by sa mi zišla pomoc.“ Hlavou pokynula k autu, čo práve zaparkovalo. „Zdá sa, že máme prvého zákazníka.“

Mal som kopec dôvodov, prečo odmietnuť. Nikdy predtým som v bistre nevaril. Vedel som pripraviť len pár jedál. Nepracoval som tu… Z akéhosi dôvodu sa mi to však zdalo úplne v poriadku.

Usmial som sa. „Nuž, keď si objednajú čučoriedkové palacinky alebo francúzsky toast s ananásom, bude dobre. Ak nie, sme nahratí.“

S úsmevom odvetila: „Dúfajme, že si objednajú niečo z toho.“ Pozrela sa na auto vonku. „Choďte do kuchyne a rozhliadnite sa tam. Hneď som pri vás.“

5

Casey pozorovala ženu, ako vystupuje z auta. Na havajské pomery bola oblečená príliš formálne. Kostým, lodičky, vyčesané vlasy… Na dôvažok vyzerala veľmi vystresovaná. Navyše sa pokúšala naraz zavrieť dvere, odložiť kľúče a zdvihnúť telefón.

Dvere sa jej podarilo zavrieť, no kľúče pritom nechtiac pustila do štrku. Keď sa po ne zohla, Casey ju začula povedať „dokelu“. Potom jej spadol ešte aj mobil. Casey sa usmiala.

Keď sa jej podarilo zdvihnúť kľúče a mobil, zamierila ku vchodu. Mobil si už zase pritláčala k uchu. Vyšla po schodoch, no keď chcela vojsť dnu, spomenula si, že nezamkla auto. Vylovila kľúče, no zase jej spadli.

Na tvári sa jej zračilo podráždenie. Konečne sa jej znova podarilo zdvihnúť kľúče a s hlasným pípnutím zamknúť auto.

Otvorila dvere bistra a mobil si pritlačila na ucho, asi aby lepšie počula. „Nepočujem ťa,“ povedala nahlas. „Je tu zlý signál. Nepočujem… Nepočujem…“ Pozrela sa na mobil a s podráždeným povzdychom ho vypla.

„Dobrý deň,“ pokojne ju pozdravila Casey. Celú scénu sledovala od dverí.

Žena prekvapene zdvihla zrak. „Dobrý deň. Prepáčte. Ja len… Chcela som…“ Potriasla hlavou. „Pokúšala som sa ukončiť hovor, ale zrazu mi vypadol signál.“

Casey prikývla. „Áno, to sa tu stáva.“ Usmiala sa. „Môžem vám voľajako pomôcť?“

Žena sa rozhliadla. Hodnotila situáciu. Má zostať? Odísť? Jej oblečenie a vystupovanie naznačovali, že hľadala niečo iné. Niečo iné ako bistro. Pohľadom a výrazom tváre dávala najavo, že je to tu pod jej úroveň.

Casey si však vzápätí čosi všimla. Kratučký záblesk v ženiných očiach. Pod nablýskaným zovňajškom bolo niečo autentické, čo vravelo: Chvíľku sa zdržím.

„Keď pôjdete ešte asi dvadsať minút týmto smerom, nájdete veľa ďalších podnikov,“ povedala Casey. „Tam budete mať lepší príjem,“ poskytla jej zámienku na odchod.

Žena sa zamyslela. Kusisko z nej chcelo odísť. Ale niečo jej našepkávalo…

„Alebo sa môžete chvíľku zdržať,“ navrhla Casey. „Niečo si zobnite a rozhodnete sa.“

Ukázala na box pri okne. „Tam je dobré miesto.“

Vymenili si pohľady.

„Dobre,“ odvetila žena po niekoľkých sekundách a potriasla hlavou, akoby si chcela utriasť myšlienky. „Dobre, vďaka.“

Sadla si do boxu.

„Chvíľku vás nechám, aby ste si pozreli ponuku,“ povedala Casey a položila na stôl jedálny lístok. „Prinesiem zatiaľ niečo na pitie?“

„Kávu. Čiernu.“

„Hneď to bude.“ Casey sa zvrtla a odišla do kuchyne. Na perách jej hral úsmev.

Koniec ukážky

JOHN STRELECKY

Návrat do Kaviarne na konci sveta

Ukážka z elektronickej knihy

Table of Contents

Titulná strana

Úvod

1

2

3

4

5