J. Kirby

POSLEDNÍ VZPOURA

Ukážka z elektronickej knihy

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Překlad: Marek Pavka

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2009

© Bastei-Verlag GmbH & Co., Bergisch Gladbach

ISBN 978-80-243-5700-3

POSLEDNÍ VZPOURA

V zimě 1890/1891 v rezervacích v Jižní Dakotě naposledy zazněly válečné bubny Siouxů. Sedící býk byl v Pine Ridge zavražděn indiánskými policisty a došlo k masakru u Wounded Knee. Hlad a zoufalství dohnaly Siouxe k tomu, že znovu sáhli po zbraních. Zemi opět hrozilo nesmyslné krveprolití. Uprostřed nemilosrdného boje poslední indiánské války se setkali muž a žena, kteří si byli předurčeni. Poutala je láska a zoufalství, zatímco svět kolem nich byl v plamenech. Frank McGowan však věděl, že musí dospět k trpkému rozhodnutí, i kdyby to pro něj mělo znamenat konec.

Ráno bylo pochmurné a hradby a bašty pevnosti se černaly ve sněhu jako bizarní budovy z nějaké noční můry. Za hradbami a palisádami panovalo ticho, jako by vše bylo zmrzlé.

Frank McGowan se chvěl zimou, ačkoli v malých, černých kamínkách praskaly plameny.

Otočil se k oknu, které bylo zamrzlé – část ledu už oškrábal.

Pak šel doprostřed místnosti, kde se zastavil. Na pryčně měl rozházené deky. V noci se převaloval, ale neodpočinul si.

Teď, když vstal, se cítil lépe. Měl na sobě armádní oranžové spodní prádlo a cítil, jak prokřehlost pomalu ustupuje. Pohlédl na uniformu, která visela na ramínku na stěně. Výložky se v rudé záři leskly.

„Dobré ráno, pane!“ ozval se hlas za ním a zároveň dovnitř pronikl průvan.

Otočil se. Dovnitř vešel jeho burš David McLean a zavřel za sebou dveře. Frank McGowan na něj kývl.

„Venku je zima, co?“ zeptal se a šel k malému umývadlu. McLean přišel ke kamnům, zatímco McGowan se umýval.

„Je velmi chladno, kapitáne,“ zamumlal McLean. „Když jsem šel po cvičišti, setnina H se právě připravovala na patrolu. Koním mrzla pára před nozdrami. Vítr se otočil a teď vane přímo ze severu. Je lehký a přesto proniká až do morku kostí. Kromě toho se objevila sněhová mračna. Nebude to dlouho trvat a bude tak sněžit, že nebude vidět na krok.“

Postavil konvici s kávou na kamna a ozvalo se tiché pískání.

„Kolem půlnoci přijel do pevnosti jeden jezdec,“ dodal McLean po chvíli. „Teď je na ošetřovně. Jeho koně museli ve stáji zastřelit. Uštval ho. Tvrdí, že přijel z jednoho ranče na jihu. Přepadla ho a vypálila jedna siouxská banda. Muž jel celou dobu s šípem v zádech. Je víc mrtvý než živý. Teď má horečku a blouzní. Byl jsem se na něho podívat, než jsem šel sem.“

Frank McGowan zamumlal cosi nesrozumitelného. Věděl, že nemá smysl něco říkat. V zemi zuřilo siouxské povstání.

Znal jeho příčinu – ale co na to mohl říct? Co mohl povědět prostému vojákovi, jako byl McLean? Před koncem vyšetřování nesměl nic říct ani jemu, ani nikomu jinému.

V jeho srdci plál nespoutaný hněv, hněv na všechny, kdo nesli vinu za toto povstání, ale zároveň právě díky tomuto hněvu mlčel.

Věděl, že je v právu, ale zároveň mu bylo jasné i to, že jeho šance nejsou příliš vysoké. Všechno, co by řekl, by teď pro něj bylo nebezpečné. Sundal uniformu z ramínka a začal se oblékat.

McLean přišel od kamen a pomohl mu zapnout zlacené knoflíky kabátu.

„Mezi vojáky kolují podivné řeči, pane,“ zamumlal, aniž by McGowanovi pohlédl do očí. „Tvrdí se, že…“

„Mě fámy, které kolují, nezajímají,“ skočil mu Frank do řeči. Zatím o té záležitosti nechtěl nic slyšet.

McLean však nemínil mlčet. „Ale vyšetřovací komise, pane…“

Frank si okolo pasu uvázal červenou šerpu. Pohlédl na armádní pouzdro, v němž měl služební revolver, ale nesáhl po něm. Vzal si jen kavaleristickou šavli. Strčil si ji do pochvy.

„Muži stojí na vaší straně, kapitáne,“ zamumlal McLean. „Chci, abyste to věděl, až vystoupíte před vyšetřovací komisí. Všichni stojí na vaší straně, pane. Věřte mi, každý prostý voják v mužstvu ví, že to je špinavá hra.“

„Nemám tušení, o čem to mluvíš, McLeane,“ odsekl McGowan. „Podej mi šálek kávy. Pak musíme jít. Nemáme čas.“

McLean mlčky přikývl a přišel ke kamnům. Frank hleděl za ním a na rtech se mu objevil trpký úsměv.

„Co myslíš, kolik Siouxů je mimo rezervaci?“ zeptal se, zatímco se opíral o stůl.

„To nevím pane. Podle toho, jak vypadaly poslední boje, bych řekl, že to je tak dvě sta bojovníků. Ale ti stačí na to, aby vzplála celá Jižní Dakota.“

McLean měl pravdu.

Zima byla přirozeným spojencem Siouxů. Obzvlášť když hrozila vánice, tak jako teď celou noc. To mohli bez obav přepadat osamělé osady a ranče, protože věděli, že sníh zakryje jejich stopy.

Odkudsi se ozývalo dunění bubnů.

Možná to byl tanec duchů. Nikdo z bělochů to nevěděl. Možná nyní Siouxové zpívali, možná se povzbuzovali ve své nenávisti ke všemu bílému, vybičováni vírou ve své hrdiny, opilí lacinou pálenkou.

Pak se ozvala trubka. Na stožáru stoupala vlajka. Brzy měla vyrazit patrola.

Frank šel s hrnkem horké kávy ke dveřím, otevřel je a vyhlédl ven.

Setnina H – s padesáti muži – táhla ve dvouřadu z pevnosti. Sedla vrzala, kopyta koní dusala ve sněhu. Kavaleristé na sobě měli modré, podšívané pláště. Pochvy šavlí cinkaly o třmeny. V ledovém větru vlála černobílá zástava setniny s vyšitými zkříženými šavlemi a číslem pluku.

Sněhem kráčel jeden muž. Stetson měl stažený do tváře a zpod pláště mu trčela šavle. Frank ho pustil dovnitř.

Kapitán O´Donnell si sundal klobouk a stáhl žluté rukavice.

„Přišel čas, Franku,“ chraplavě řekl. „Komise pod předsednictvím plukovníka Whitea už se sešla. Major Kuyper konečně přijal Cochranovu žádost a zastupuje ho jako právní zástupce. Znáte přece Kuypera. Chce vidět vaši krev. Kdyby bylo po jeho, postavili by vás ke zdi za odmítnutí rozkazu, pomlouvání nadřízeného, zbabělost před nepřítelem, napomáhání vzbouřeným Siouxům a další delikty, zatímco Cochranovi by dali medaili za statečnost. Víte, že na tom, jak komise rozhodne, závisí hodně. Dobře mě poslouchejte, Franku! Budete vypovídat jen to, na čem jsme se domluvili. Pokud se nám nepodaří komisi přesvědčit, pak před válečným soudem nemáte víc šancí než vrabec v prackách kočky. Potom vás válečný soud bez milosti postaví ke zdi. O tom nepochybujte.“

Frank McGowan na něho zkoumavě pohlédl. O´Donnell jeho pohledu odolal, hleděl na něj, jako by mu chtěl každé slovo vrýt do paměti.

„Rozumím,“ odpověděl polohlasně a ještě jednou se napil horké kávy, která ho probrala.

„Bojujete o život,“ důrazně opakoval O´Donnell. „Ani na vteřinu nepochybujte o mých slovech. Vy nebo Cochran! Jeden z vás musí padnout. Major Kuyper udělá všechno pro to, aby vás dostal před popravčí četu.“

Frank McGowan se trpce usmál. O´Donnellova slova mu ukázala vážnost situace. Nešlo jen o to, aby mluvil pravdu. Ne, před komisí ho čekal boj o život. To mu teď bylo naprosto jasné. O tom skutečně nemohlo být pochyb.

Pomalu nalil kávu do prázdného plechového hrnku a podal jej O´Donnellovi, který si ho vzal do dlaní. Opatrně pil.

„Co říkáte na tu patrolu, kterou dnes vyslali?“ zeptal se a pozoroval Franka přes okraj hrnku. „Pověděl vám McLean o jezdci, který dnes v noci přijel do pevnosti? Patrola má zjistit, zda siouxské přepadení nepřežil ještě někdo další.“

„Nikoho nenajdou,“ tiše odvětil Frank. „Indiáni vedou svůj poslední boj. A v tom nebudou znát slitování. Naopak předpokládám, že patrola narazí na Siouxe. Nevrátí se všichni. Kdo ji vede?“

„Kapitán Sheffield, Franku. Je to velmi dobrý důstojník. Udělá všechno, co je v jeho silách.“

„V jeho silách toho moc není, O´Donnelle. Pokud se nemýlím, tak mu Siouxové nastraží léčku, která ho bude stát mnoho mužů. Ještě stále věří, že je chrání jejich čarovné košile.“

„I když jich tolik zabily armádní kulky?“ zeptal se O´Donnell.

„Vymysleli si výmluvu. Jejich šamani říkají, že kulky trefily ty, kdo na tanec duchů nevěřili. Jen kdo skutečně věří v tanec duchů, má čarovnou košili. A tomu kulka neublíží. Budou bojovat do posledního muže.“

O´Donnell přikývl, dopil kávu a hrnek hodil McLeanovi, který stál opodál a poslouchal.

„Každopádně to Kuyperovi nezjednodušíme. Je nebezpečnější než opilý Sioux. A o Cochranovi vám nemusím nic říkat. Mimochodem – viděl jsem slečnu Maxonovou.“

Frank se rychle otočil a pohlédl na O´Donnella.

„Aha?“ řekl jen.

O´Donnell mlčky přikývl, pak vzal klobouk a rukavice a řekl: „Jdeme!“

Venku mrzlo, až praštělo. Sníh jim křupal pod holínkami, když kráčeli po cvičišti k té části důstojnického baráku, kde v létě důstojníci konali plesy a kde nyní zasedala komise. Na prostranství bylo jen několik vojáků. Přede dveřmi stáli dva strážní.

Frank si zvedl límec svého armádního kabátu, aby se chránil před chladem.

Vyšli na verandu. Jejich kroky na zledovatělých prknech duněly. Ostruhy tiše cinkaly. Oba strážní, jejichž tváře byly zrudlé od chladu, pozdravili, když oba důstojníci procházeli mezi nimi.

V malé předsíni, která byla od sálu oddělena jen dřevěnou stěnou, odložili kabáty, klobouky, rukavice a šavle.

Teď, když šlo do tuhého, se McGowan uklidnil. Cítil, jak se mu vrací sebejistota, jak ono děsivé napětí polevuje. Nejistota skončila. Blížilo se rozhodnutí.

Upravil si prázdnou pochvu a rozhlédl se.

U stěny stál dlouhý stůl. Sedělo u něj mnoho důstojníků. Poznal plukovníka Whitea, který se bavil se dvěma důstojníky. Za stolem visely dvě vlajky Unie a mezi nimi obraz prezidenta Benjamina Harrisona.

Jelikož nebylo dost světlo, svítilo tam několik petrolejových lamp, které stály na stolech nebo visely na stěnách.

Světlo dopadalo hlavně na důstojníky, kteří seděli u dlouhého stolu. Zbytek místnosti tonul ve tmě a Frank, který se rozhlížel po Lauren Maxonové, ji nikde neviděl.

Doufal, že tam bude. Možná je někde ve tmě, pomyslel si. Věděl, že se to ještě dozví.

O´Donnell ho přivedl k jednomu stolu a pokynul mu, ať se posadí.

Naproti seděli major Kuyper a plukovník Cochran. Nedívali se na ně. Frank McGowan se soustředil na Cochranovu tvář. Náhle do něj O´Donnell drcl.

„Jde se na to,“ procedil mezi zuby.

Frank pohlédl na komisi a viděl, že plukovník White si utřídil papíry. Po jeho boku seděli jen vyšší důstojníci. Nejnižší hodností tam byl major.

Plukovník White vzhlédl a pohlédl nejprve na Cochrana a Kuypera a pak na Franka a O´Donnella. Řády na jeho kabátě se leskly.

„Tato vyšetřovací komise,“ začal, „se pokusí zjistit okolnosti, které vedly ke sporu mezi dvěma důstojníky armády Spojených států. Oba patří k osmému pluku kavalerie umístěnému ve Fort George, jehož úkolem je hlídat rezervaci Bois Brules. Plukovník Stephen Cochran je velitelem pluku, zatímco kapitán Frank McGowan je podřízený důstojník, který vede indiánské zvědy osmé kavalerie.“

Frank a Cochran vstali a zasalutovali. Plukovník White na ně pohlédl.

„Pánové, stojíte zde před vyšetřovací komisí, která se skládá z důstojníků kavalerie. Vedeme toto vyšetřování v zájmu armády. Komise může být považována nanejvýš za čestný soud, v žádném případě ne za válečný soud. Musím vás však upozornit, že komise má povinnost postoupit výsledky vyšetřování válečnému soudu, pokud nebude možné tuto záležitost vyřešit během vyšetřování. Vzhledem k závažnosti obvinění, která vznesly obě strany, není pochyb o tom, že válečný soud by vynesl trest smrti. Armáda je v Jižní Dakotě díky indiánské otázce v obtížné situaci a já doufám, že svolávat válečný soud nebude nutné. Prosím, majore Kuypere!“

Kuyper pomalu vstal. Jeho přivřené, strnulé oči byl upřeny na Franka.

„Jste kapitán kavalerie, pane? Jako takový byste měl důvěrně znát poměry v indiánských rezervacích, že ano?“

„Pokud tím chcete říct, že vím, jaké poměry vládnou v rezervacích, které byly přiděleny siouxským kmenům, pak ano.“

Kuyper nehnul ani brvou. „Smím z vaší odpovědi vyvodit, že osobně s těmito poměry nejste spokojený?“

Frank cítil, že Kuyper mu nastražil past. Přesto se ji nesnažil obejít. Přikývl. „V rezervacích panují poměry, o kterých si nikdo, kdo je osobně nezná, nemůže udělat obrázek, pane. Tyto poměry vedly k povstání Siouxů, které teď musíme potlačovat za cenu velkých obětí.“

Kuyper na něj dál upřeně hleděl. „Chcete snad z nepravostí v siouxských rezervacích vinit armádu?“

Frank pomalu zvedl hlavu a pohlédl na muže, který stál před ním. Ve světle mnoha petrolejových lamp viděl Kuyperův fanatický, úzký obličej s propadlými tvářemi.

„Někdo tím vinen být musí,“ řekl. „Vím samozřejmě, že každý tuto vinu odmítne.“

„Jako důstojník byste měl znát těžkosti, které v siouxských rezervacích máme, kapitáne McGowane.“

„Znám je, majore Kuypere,“ řekl Frank. „Když člověk dva roky žije v rezervacích, musí je znát, nemyslíte?“

„Ve vašem případě bych o tom pochyboval,“ řekl Kuyper. „Nevypadá to, že byste schvaloval armádní pravidla styku s indiány. Přitom byste Siouxe měl znát lépe než kdekterý z důstojníků plukovníka Cochrana!“

Frank se pomalu otočil a spatřil Cochrana, který seděl u stolku vedle Kuyperovy židle. Ve svitu lamp vypadala Cochranova tvář ještě snědší, než ve skutečnosti byla.

„Nezdá se, že byste chtěl odpovědět, kapitáne McGowane,“ řekl Kuyper. „Smím se vás tedy na něco zeptat? Proč jste byl převelen z Kansasu do Jižní Dakoty?“

Frank se pomalu otočil ke Kuyperovi.

„Nechcete mi odpovědět?“ zeptal se Kuyper. „Nepřeveleli vás z posádky ve Wichitě proto, že jste odmítl provést rozkaz? Nebyl jste do rezervace poslán proto, že jste neuposlechl rozkaz?“

„Ano,“ řekl Frank. „Ten rozkaz byl nelidský a já ho odmítl provést. To je všechno!“

Kuyper se jízlivě usmál.

„Zdá se, že jste si zvykl vykládat rozkazy svých nadřízených po svém, že?“ Prudce se otočil a vrátil se ke stolu, u něhož seděl plukovník Cochran.

Frank mezi diváky spatřil tvář Lauren Maxonové.

„Žádné další otázky,“ řekl Kuyper. „Obhajoba plukovníka Cochrana si ovšem rezervuje právo ještě jednou kapitána McGowana předvolat, majore.“

Položil dlaň na stůl.

„A teď k vám, kapitáne McGowane! Váš obhájce, kapitán O´Donnell, nám předal seznam lidí, kteří mohou nejlépe vypovídat o rozličných bodech celé záležitosti. Jsou mezi nimi kromě vás i slečna Maxonová, poručík Garfield a další osoby. Na žádost kapitána O´Donnella soud začne vámi, kapitáne McGowane. Máte k tomu co říct?“

Frank se rozhlédl po přetopeném sále.

Lauren Maxonovou neviděl. Její tvář byla skrytá ve stínu. Cochran byl naproti tomu osvětlen lampou. Fanatické, brutální rysy kolem jeho úst byly hrou světla a stínů ještě zvýrazněny.

O´Donnell dloubl do Franka loktem. „Vyprávějte, Franku!“ řekl tak tiše, že to nikdo nemohl slyšet. „A nic nevypusťte. Pro soud může být důležité všechno. Víte, že jde o Cochranovu hlavu…, nebo o vaši, Franku!“

Frank pomalu odsunul židli a vstal. Ve svitu lamp se knoflíky jeho kabátu leskly. Měl slavnostní uniformu, tmavě červenou šerpu a prázdnou pochvu. Chvíli tam mlčky stál a ruce měl položené na stole. Pak řekl: „Všechno vylíčím od začátku, pane! Major Kuyper má pravdu, když říká, že Siouxe nezná nikdo lépe než já. Proto jsem byl událostmi v rezervaci Bois Brules pobouřen víc než ostatní. Nemám v úmyslu armádu, k níž patřím, vinit ze zločinů, ke kterým v rezervacích docházelo. Skutečností však je to, že přispěly k vypuknutí povstání.

Začnu koncem roku, kdy jsem v doprovodu jednoho siouxského zvěda opustil Fort George. Tehdy už byla vzpoura v plném proudu. Patnáctého prosince jsme z indiánské agentury v Pine Ridge obdrželi zprávu, že oglalský policista zavraždil Sedícího býka.“

„Námitka!“

Kuyper vstal tak prudce, že převrhl židli.

„Nebyl zavražděn, nýbrž zastřelen během potyčky, kterou sám vyvolal společně se svými přívrženci.“

„Námitka se přijímá,“ řekl White.

„Pro Siouxe v rezervaci Lower v tom však není rozdíl, pane,“ řekl Frank.

Pohlédl na Cochrana a řekl: „Přesně o sedm dnů později, dvaadvacátého prosince, dva dny před Vánoci, došlo k masakru u Wounded Knee. I o tom jsme se dozvěděli od agentury v Pine Ridge. Ta zpráva vedla k explozi. Po jednom tanci duchů nalezli Siouxové poblíž Fort George dva zastřelené indiány, děvče a dvacetiletého Siouxe, syna náčelníka Bois Brules Strakatého orla. Přijeli do pevnosti, ale plukovník Cochran odmítl provést vyšetřování.“

White ho přerušil pohybem ruky.

„A mluvil jste o tom s plukovníkem Cochranem?“

Frank si všiml, že Cochran hledí na něj.

„Ano,“ řekl „Upozornil jsem ho na to, že Siouxové vyvolají vzpouru.“

„A?“

„Bezvýsledně. Plukovník Cochran byl toho mínění, že u indiánů jsou rozmíšky normální.“

„Tím chtěl říct, že ty dva zastřelil nějaký Sioux?“

„Ano. Je pravda, že Siouxové ještě u sebe mají skryté zbraně. Ale kulky, které z těl těch dvou mrtvých vytáhl lékař, nepocházely z pušky, nýbrž z armádního koltu.“

„Dobrá,“ řekl White. „Dál, kapitáne!“

„Téže noci z rezervací uprchlo několik hord, pane. Šlo přibližně o padesát bojovníků. Pět zvědů z kmene Vran, kteří byli ve službách kavalerie, bylo zavražděno, a zbraní a střeliva se zmocnili Siouxové.

Plukovník Cochran chtěl počkat, až hlad Siouxe zažene zpátky do rezervace. Ale když se po dvou dnech neukázali, dal mi rozkaz vyjet s několika zvědy a hledat je. Našli jsme jejich stopy za Cedar Creekem a pronásledovali jsme je až k jedné malé armádní přepřahací stanici. Leží přesně mezi Preshem a Fort George a karavany se zásobami a střelivem tam mohou přepřahat koně. S oglalským zvědem Wyomingem jsem hledal celé hodiny, než jsme narazili na stopy Siouxů. Když jsme se přiblížili ke stanici, došlo nám, že na ní panuje příliš velký klid. Sesedli jsme z koní a dál šli pěšky. Vzpomínám si, že jsem ležel za kmenem borovice a že sníh byl tvrdý…

Sníh byl tvrdý, protože ho stlačil svou vahou, kromě toho už dva dny nesněžilo a starý sníh byl zmrzlý.

Franku McGowanovi byla zima i přes dřevorubecký kabát, když opřel sharpsku o kmen. Větve byly těžké a pokryté ledem.

Armádní stanice sestávala z obytného domu, který byl postaven z trámů, z remízy, provizorní malé kovárny a polozemnice sloužící jako spíž. Kromě toho tam byla rozlehlá ohrada, která však nyní byla otevřená.

Dveře obytného domu byly rovněž otevřené. Nedaleko od nich viděl přes hlaveň své pušky koně, který ležel ve sněhu. Nebyl to armádní kůň. Namísto sedla měl na hřbetě jen pestrou deku a v hřívě měl zapletená pera. Zadek mu zdobily barevné otisky rukou. Takových zvířat byla v každé siouxské rezervaci spousta.

Pomalu se zvedl, opřel se o lokty a pohlédl přes kmen borovice. Napodobil zpěv drozda. Za studnou postavenou z pálené hlíny se objevila tmavá hlava s modrou seržantskou čepicí. Pod ní byly dva pletené copy.

Zaleskla se hlaveň a snědá ruka dala znamení. Frank gesto opětoval. Pak si klekl, posunul si šedý armádní stetson do čela a natáhl kohoutek sharpsky.

Opatrně přelezl kmen a chvíli tam nehybně ležel. Potom vyskočil a rozběhl se k obytnému domu. Rybičkou se vrhl do dveří a dopadl dovnitř.

Nic! Místnost byla prázdná!

Vstal a šel do sousední místnosti. Ani tam nikdo nebyl. Tři postele, skříň a nic víc. Vrátil se. Na stole ležela prázdná papírová krabička. Zvedl ji. Byla lehká. Na etiketě stálo: 50 nábojů do sharpsky, ráže 50.

Odhodil krabičku a vyšel ven.

Za studnou vstal malý, hubený muž a šouravými kroky se vydal k němu.

„Nikde ani stopa, Wyomingu,“ řekl McGowan. „Rád bych věděl, co se tu stalo.“

Oglalský zvěd se zastavil před mrtvým poníkem a kopl do něj.

Noha koně se nepohnula. Byla tak zamrzlá, že to znělo, jako by kopl do kamene.

Frank pohlédl na zvěda. Indián měl tlustý dřevorubecký kabát jako on sám, k tomu modré kavaleristické kalhoty a vysoké apačské mokasíny. To jediné, co ho odlišovalo od Franka, byla modrá seržantská čepice, kterou nosil, a dlouhé černé copy.

„Bois Brules včera tady, před setměním,“ řekl Oglala hlubokým, hrdelním, poněkud chraplavým hlasem a stáhl kohoutek své pušky.

„Co myslíš, že tu chtěli?“ zeptal se Frank. „Kde jsou Shafter, jeho žena a kaprál Wainwright? Kde je Shafterovo dítě?“

Wyoming pokrčil rameny. „Bois Brules přijdou a odejdou jako vítr,“ řekl. Pak mávl rukou. „Nikdo naživu.“

Frank sledoval jeho pohled, který ho zavedl ke dveřím polozemnice.

Jeho hlas zněl nejistě, když se zeptal: „Ty myslíš, že jsou tam, Wyomingu?“

„Ano, nantan, tam!“

Frank pomalu obešel mrtvého válečného poníka a zamířil k polozemnici, která byla tak hluboko v zemi, že vypadala skoro jako sklep. Plochá střecha jen trochu vyčnívala ze sněhu. Zastavil se před schody vyhloubenými v zemi. Když chtěl sejít dolů, chytil ho zvěd za ruku.

„Stůj!“ řekl Oglala. „Počkej! Udělá to Wyoming, nantan!“

Frank cítil, jak se ho zmocňuje neurčitá nevolnost. Mlčky přikývl a ustoupil stranou. Wyoming sešel dolů a kopl do dveří.

Frank viděl, jak zmizel v temnotě. Pak uslyšel tiché syčení sirky a spatřil v temnotě světlo. Několik vteřin panovalo ticho. Potom světlo vyhaslo a u dveří se objevil Wyoming.

Chvíli tam stál a hleděl na Franka, načež si posunul čepici do čela a vyšel nahoru. Když dorazil k Frankovi, řekl: „Ne dobré jít dovnitř, nantan!“

„Všichni?“ chraplavě se zeptal Frank.

Oglala zvedl ruku a roztáhl tři prsty. „Dva muži, jedna žena.“

„A dítě? Shafterova dcera?“

„Možná Siouxové dítě vzít s sebou, nantan.“

„Sakra,“ řekl Frank. „Ty jsi je viděl, Wyomingu. Co s nimi udělali?“

Indián si dýchl do dlaní.

„Siouxové,“ řekl „Siouxové nadowe!“

Frank věděl, co to znamená. Bylo mu jasné, čeho jsou Siouxové schopní.

„Pojďme do srubu,“ řekl. „Možná tam Bois Brules nechali trochu kávy.“

Před Wyomingem vešel dovnitř a opřel pušku o stůl. Mnul si prokřehlé ruce. Vedle kamen leželo několik otepí dřeva. Otevřel kamna, hodil dřevo a šáší dovnitř a zapálil jej.

Náhle ucítil na rameni Wyomingovu ruku. Otočil se a pohlédl na něho.

„Co…?“

Oglala zvedl dlaň.

Nic neřekl, kývl na Franka a otevřenými dveřmi ukázal do sousední místnosti na velkou skříň. Potom si sáhl pod kabát a vytáhl remington ráže 44.

Tiše vklouzl do vedlejší místnosti. V mokasínech byl naprosto neslyšný. Frank vzal pušku a natáhl kohoutek. Mířil na skříň.

Wyoming chvíli stál před skříní. Pak natáhl ruku… Rychle jí trhl a dveře skříně se otevřely. Zvedl remington. Frank se napjal v očekávání výstřelu, ale k tomu nedošlo. Viděl, jak Wyoming pomalu sklonil ruku a jak palcem stáhl kohoutek zbraně.

Pohlédl na Franka a ten pomalu přišel k němu. Potom odstoupil stranou a tak Frank mohl pohlédnout do skříně.

Mezi starými šaty spatřil úzkou, bledou tvář s malými rty a velkýma, modrýma očima, které na něj strnule hleděly.

„Fanny!“ řekl Frank.

Hodil Wyomingovi pušku a vytáhl dítě ze skříně. Byla to přibližně osmiletá holčička, která na sobě měla jen tenkou noční košili. Frank cítil, jak je prokřehlá, když ji držel.

„Fanny, ty už mě nepoznáváš? To jsem přece já!“

Nevypadalo to, že by ho vnímala.

Chvatně si svlékl kabát a přikryl jím děvčátko. Vůbec se nehýbalo.

„Můj Bože!“ řekl Frank, zatímco vzal holčičku do náruče. „Wyomingu, jak dlouho už je podle tebe ve skříni, co myslíš?“

Oglala si strčil revolver do pouzdra a zavřel chlopeň.

„Od včerejšího večera, nantan,“ řekl. „Skříň dobrý úkryt. Zachránila jí život.“

Frank útlou, křehkou holčičku přitiskl k sobě. Cítil její chladnou tvářičku na líci.

„Víš, co to znamená?“ chraplavě řekl. „Možná viděla, jak odpravili Shaftera, jeho ženu a Wainwrighta. Musela být celou noc ve skříni…“

Oglala váhavě přišel blíž a mávl dívence rukou před očima. Její oči zůstaly strnulé.

Wyoming pohlédl na Franka a poklepal si na čelo.

„I ty bys zešílel, kdybys měl za sebou to, co ona,“ řekl McGowan.

„Nezešílet,“ řekl zvěd. „Ale v malém těle už není duch, nantan.“

„Přilož na oheň!“ tvrdě řekl Frank. „Dítě je skoro zmrzlé. Přestaň řečnit a zatop!“

Posadil dítě na kraj stolu a začal mu mnout nohy. Pokaždé, když pohlédl do těch prázdných modrých očí, se mu udělalo špatně.

Náhle se holčička rozplakala. Nevěděl, zda to způsobily vzpomínky nebo bolest v nohou, v nichž znovu začala cirkulovat krev. Mlčky naříkala a zdálo se, že o něm neví. Do očí jí vhrkly slzy, které jí stékaly po tvářích.

Frank ji vzal za ruce a začal jí je mnout. Při tom řekl: „Fanny, nepoznáváš mě? Fanny, už nemusíš mít strach. Všechno bude dobré, Fanny!“

Nehýbala se.

Pomalu ji pustil a pečlivě ji oblékl do kabátu. Pak šel ke kamnům a pohlédl na Wyominga.

„Přerušíme naši cestu a vrátíme se do Fort George,“ řekl. „Nemůžeme to dítě vláčet s sebou do Cedar Creek Hills. Víš, co prodělalo? Potřebuje někoho, kdo se o něj postará. Přivezu ho ženě Johna Daytona. Ti grázlové!“

Oglalský zvěd si sundal seržantskou čepici a svlékl kabát.

„Tato válka ne dobrá, pro nikoho,“ řekl hrdelním hlasem. „Bois Brules nechtějí válku, ale musejí bojovat.“

„Omlouvám se,“ řekl Frank. „Zapomněl jsem, že i ty jsi Sioux.“

Wyoming pokrčil rameny.

„Nikdy by se nestřílelo, kdyby nantan Cochran potrestal muže, který zastřelil syna Strakatého orla.“

„Cochran je hlupák,“ řekl Frank. „Teď přijde odplata. Kolik Siouxů uprchlo z rezervace, Wyomingu?“

„Padesát, možná víc.“

„Co, myslíš, že udělají?“

„Budou bojovat,“ odpověděl Oglala.

„Dokážeš si představit, kde jsou?“

„Musíme hledat stopy. Sníh bojovat za nás. Najdeme jejich stopy.“

„Myslím, že jsou někde v kopcích u Cedar Creeku,“ řekl Frank.

Wyoming přikývl a šel hledat kávu, zatímco Frank stál u kamen a hleděl na dítě.

„Káva nikde!“ řekl Wyoming. „Bois Brules všechno vzít. Žádná káva, cukr ani chleba, nic.“

Potom šel k oknu, setřel sraženou páru a vyhlédl ven. Frank, který na něho hleděl, si všiml, jak přivřel oči.

„Co se děje?“

„Jede sem vůz,“ řekl Wyoming.

Frank se sklonil a vyhlédl oknem ven.

„To je přece armádní vůz,“ řekl. „Co tu dělá? Zásoby sem přece přivezli jen před dvěma dny.“

Ke stanici pomalu jel vůz krytý plachtou. Čtyři koně, kteří ho táhli, zapadali až po kopyta do sněhu. Nalevo a napravo od vozu jeli dva muži v modrých pláštích se žlutou podšívkou, s klobouky staženými do čela. Jejich koně byli unavení a měli svěšené hlavy.

Frank si hřbetem dlaně přejel po bradě. Nebylo obvyklé, aby zásobovací vůz doprovázela eskorta. V této chvíli se to však zdálo být rozumné. Otočil se a šel ven.

Bylo jasno, takže mrzlo. Frank šel vozu naproti a počkal na něj u studny. Před ústy mu stoupala pára.

Koniec ukážky

Table of Contents

Úvod

Povídka