J. Kirby

ŠEST ZA RADIGANA

Ukážka z elektronickej knihy

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Překlad: Marek Pavka

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2009

© Bastei-Verlag GmbH & Co., Bergisch Gladbach

ISBN 978-80-243-5702-7

ŠEST ZA RADIGANA

Kdysi to bývali přátelé – Ben Gunn a Tom Radigan. Nosili hvězdu texaských rangerů a dlouhé roky jezdili bok po boku. Potom se však oba zamilovali do stejné ženy. Málem kvůli ní došlo k souboji, ale potom se rozhodla pro Toma Radigana. Ben Gunn řady texaských rangerů opustil. Jako nájemný pistolník neklidně harcoval Západem, protože na ni nedokázal zapomenout. Po mnoha, mnoha letech dorazil do jednoho městečka v Oklahomě, protože se rozhodl, že svému starému příteli musí splatit dluh…

Blížila se půlnoc.

Rozhořčený a opilý Tom Radigan přijel do Gunlocku. Uloupili mu koně a ty chtěl zpátky – za každou cenu.

Před saloonem Longhorn seskočil ze sedla. Kincaidovi kovbojové a jeho najatí pistolníci chodili vždycky tam, když byli v Gunlocku.

Radigan nebyl bohatý, to bylo vidět na první pohled. Jeho ošoupaný stetson byl od potu, košili měl vybledlou a sepranou, kožené chrániče nohou mohly být dobře deset let staré. A podrážky bot měl sešlapané.

Uzdu svého strakáče přivázal k zábradlí, upravil si revolverový opasek a vyšel na verandu. Neměl úplně jistý krok. Z rozčilení a zoufalství se před cestou opil.

Kdyby své koně nezískal zpátky, byl by vyřízený.

Vložil do toho chovného stáda všechny své peníze. Kdyby o ně přišel, byla by jeho půda bezcenná, a pak by musel znovu pracovat jako kovboj na nějakém velkém ranči.

Pohlédl do saloonu. Kromě barmana a pianisty tam bylo jen půl tuctu mužů. Čtyři z nich seděli u jednoho karetního stolu a hráli poker. Další dva stáli u pultu. Jednoho z nich Radigan neznal. Druhý byl Mort Milo, jeden z pistolníků, které najal Kincaid.

Radigan palcem odepnul bezpečnostní chlopeň z kohoutku svého koltu, vrazil do dveří a vešel dovnitř. Pianista přestal hrát a pohledy všech se upřely na Toma Radigana.

On však viděl jen Mila.

Mort Milo byl vysoký, hubený muž. Většinou chodil předkloněný. Vypadal jako vyhládlý, nebezpečný vlk.

Měl blond vlasy a světlé, šedé oči, které byly studené jako led. Oděn byl v tmavém a v pouzdrech zkřížených revolverových opasků se mu skvěly dva kolty s kostěnými pažbami obrácenými dopředu. Mort Milo patřil k těm pistolníkům, kteří při tasení sahali pravou rukou po levém koltu a naopak. Proto měl pouzdra poměrně vysoko.

Když spatřil Radigana, rychle se zazubil. Postavil svou sklenici whisky na pult a o krok od něj odstoupil. Postříbřené ostruhy na jeho vysokých černých holínkách zacinkaly – což jen podtrhlo napětí, které tam zavládlo.

„To od tebe bylo hloupé, že jsi sem jel, Radigane,“ řekl s dlaněmi na revolverových pouzdrech. „Víš přece, že Matt Kincaid tu nechce vidět žádné malorančery, osadníky a zloděje dobytka. Ale asi jsi nepoučitelný…“

„Uloupili jste mi koně: dvanáct chovných hřebců a klisen,“ skočil mu Radigan do řeči. „Vím, že to byli Kincaidovi kovbojové. Svítil měsíc a já jednoho z nich poznal. Byl to Burt Kedrick.“

„To je závažné obvinění,“ řekl Milo.

„A jestli ho nebudeš moct dokázat, budeš mít těžkosti. Nevěřím totiž, že Kincaid to přejde jen tak…“

Radigan mu znovu skočil do řeči. „Dokážu to. Budu ta zvířata hledat po celém kraji. A jestli najdu obchodníka, který je koupil, už z něj dostanu jména chlápků, kteří mu je prodali.“

Milo přivřel oči. Jeho hlas zněl nyní jinak, výhružněji, když odvětil: „To má být výhružka, Radigane? Ještě se nestalo, že by mi někdo vyhrožoval a pak žil dost dlouho na to, aby se tím mohl chlubit. Jestli mě obviníš z loupeže dobytka, pak si za těmi slovy musíš stát – a to svým životem.“

Radigan se kousl do spodního rtu. Široce se rozkročil, jenže byl opilý, takže vrávoral. Teď, když už bylo pozdě, se proklínal za to, že před cestou tolik pil.

Pochopil totiž, že se dostal do pasti. Kincaidovi lidé věděli, že se rozzuří. A Milo na něho čekal, aby jej vyprovokoval k souboji a zastřelil.

Za to Kincaid Mila platil. Pistolník mu měl pomoci ovládnout kraj. A kdo se Kincaidovi protivil, ten měl zemřít před kolty jeho zabijáka.

V Gunlocku neměli šerifa. Jediným zákonem v tomto městečku byla Kincaidova vůle. A to byl nemilosrdný zákon.

Tom Radigan věděl i to, že už nemůže zpátky, že zašel příliš daleko. Každý pohyb, který by teď udělal, by si jeho sok vyložil jak sáhnutí po zbrani. Souboj byl nevyhnutelný. A když mu došlo, že Milo na něj celou dobu čekal, aby ho vyprovokoval a zastřelil, vyschlo mu v ústech a zpotily se mu dlaně.

„Nechte toho mladíka na pokoji,“ ozval se v tom okamžiku čísi hlas. „Vidíte přece, že je opilý. Nemá proti vám šanci.“

Druhý muž, který se dosud klidně opíral o pult, se obrátil. Milo se k němu pootočil. I Tom Radigan na něj pohlédl, přestože toho díky whisky moc neviděl.

Muž byl vysoký a už ne nejmladší. Ve vlasech a v kníru už měl šediny. V jeho očích však byl jasný, ostrý a klidný pohled.

Měl na sobě černý texaský klobouk, koženou vestu, vybledlou plátěnou košili a dlouhé kožené chrániče nohou. Oblečení měl zaprášené a vypadal jako někdo, kdo za sebou má náročnou jízdu. Dokonce i jeho jednoduché kovbojské ostruhy a nábojnice v poutcích opasku byly od prachu.

Pouze armádní kolt s dřevěnou pažbou, který měl v pouzdře na pravém boku, měl čistý. Kohoutek a spoušť se olejově leskly. Takzvané míšenecké pouzdro bylo vykrojené, takže byl vidět lučík. Měl jej řemínky přivázané ke stehnu.

„Proč se do toho mícháte, cizinče?“ zeptal se Mort Milo. „Toto není vaše věc…“

„Je to moje věc,“ odsekl muž, „protože nemíním přihlížet, jak nějaký najatý pistolník vyprovokuje opilého mladíka k bezvýchodnému boji. Navíc pistolník, kterého ze zálohy kryje kumpán.“

Tom Radigan nechápal, co tím chce cizinec říct. Možná za to mohl alkohol. Viděl však, že muž levou rukou ukázal na galerii v patře.

Milo zbledl. „Ty zatracený…!“ vyhrkl, sáhl po koltech a bleskově tasil – přesto však byl příliš pomalý.

Cizinec neuvěřitelně rychle pohnul pravou rukou a kolt jako by mu sám vyskočil z pouzdra. Jen co hlaveň vytáhl z pouzdra, vyšlehl z ní rudý plamen.

Milo vystřelil, když už padal a měl skloněné revolvery. Jeho kulky jen zvířily prach před nohama jeho soka.

Než se svalil na podlahu, cizinec se pootočil a vystřelil na galerii.

Ozval se výkřik a po něm praskání. Těžké tělo prolomilo zábradlí galerie a zřítilo se dolů na jeden ze stolů. Pak se z něj muž svalil a zůstal ležet na zádech. V pravé ruce držel winchestrovku s ukazováčkem v lučíku spouště. Koupil to do hrudi.

Cizinec se otočil a namířil na hráče pokeru, kteří pustili karty a vyskočili. Hned se však zarazili, když pohlédli do hlavně koltu.

„Jestli někdo z vás má chuť…,“ muž kývl na Mila, „… ho doprovodit do pekla, pak prosím. Ostatním radím, aby si odepnuli zbraňové opasky.“

Muži si vyměnili pohledy, načež odepnuli přezky svých revolverových opasků a nechali je sklouznout na zem.

„A teď běž ven, chlapče!“ řekl cizinec k Radiganovi. Pak pozpátku přišli k lítacím dveřím, vyšli ven a rychle odvázali uzdy ze zábradlí. Nato se vrhli do sedel a cvalem vyrazili po Main Street.

Za nimi ze saloonu vyběhli čtyři kovbojové. Zběsile pálili za oběma uprchlíky, netrefili však. Radigan slyšel, jak kolem hvízdají kulky, a přikrčil se.

Cizinec se otočil v sedle a dvakrát vypálil. Jeden z mužů na verandě Longhornu se s výkřikem skácel k zemi. Druhá kulka rozbila lucernu, jež visela vedle lítacích dveří. Hořící petrolej se rozstříkl a kovbojové uskakovali před plameny.

Oba jezdci zmizeli v temnotě. Cvalem urazili dvě míle, načež cizinec zastavil koně. Tom ho napodobil. Potácel se v sedle a občas se musel chytit hrušky, aby nespadl. Vrtěl hlavou, jak se chtěl probrat z opilosti, nepovedlo se mu to však.

Vypil toho příliš moc.

„Zachránil jste mi život,“ ztěžka řekl. „Ani nevím, kdo jste. Ale děkuju vám.“

„Jmenuju se Ben Gunn,“ odvětil mu. „A jak se jmenuješ ty, můj chlapče?“

„Tom Radigan. A už nikdy mi neříkejte chlapče, dědo. Už jsem velký.“

„Každé tele bučí, když se poprvé postaví na vlastní nohy, ale kvůli tomu to ještě není nebezpečný býk,“ odpověděl Ben Gunn.

Pobodl koně ostruhami a jel dál. Radiganovi nezbývalo nic jiného, než ho následovat. Dorazili k brodu přes řeku.

Gunn sesedl a napojil koně. Radigan seskočil ze sedla, zapotácel se a byl by spadl, kdyby se pevně nedržel strakáčovy ohlávky. Gunn na něho chvíli hleděl, načež obešel strakáče, chytil Radigana zezadu za límec a revolverový opasek a hodil ho do vody.

Radigan dopadl do vody jako žok otrub. Studená voda ho okamžitě probrala. Postavil se a utřel si tvář. Potom se celý rozezlený rozběhl ke břehu, kde stál Gunn s palci zaháknutými za opaskem a hleděl na něj. Radigan se rozmáchl, ale Gunn úder vykryl a sám mu jednu vrazil. Radigan se svalil na zem. Hučelo mu v hlavě.

„Už podruhé jsi dnes porušil jedno důležité pravidlo, můj chlapče,“ řekl Gunn. „Nikdy nezačínej něco, co nemůžeš dovést do konce.“

Podal mu ruku a zvedl jej. „Člověk by nikdy neměl sahat po koltu opilý. V tom saloonu…,“ palcem ukázal směrem k městu, „… ti tvoji nepřátelé nastražili past. A ty jsi na to skočil, protože jsi byl opilý. To tě mohlo stát život. Ale s tím pistolníkem by sis to nemohl rozdat ani střízlivý.“

„Co můžu dělat jiného než pít,“ řekl Radigan, „když vidím, jak všechno, co mám, jde k čertu.“

„Zatnout zuby a začít od znovu. A ne se zpít a pak mávat koltem. Kdo byl ten střelec v patře?“

„Burt Kedrick. Jeden z mužů, kteří mi uloupili koně. Neviděl jsem ho, když jsem tam přišel.“

„To jsem si myslel. Rozzuřený a opilý člověk toho moc nevidí. Hleděls jen na toho pistolníka. Ale vždycky musíš počítat s tím, že někdo je v záloze. Nešlo jim o tvé koně. Chtěli tě odpravit. Proč?“

„To je dlouhá historie.“

Radigan měl pocit, že země pod ním se vlní. Opřel se o strakáče.

„Hej, zůstaň stát!“ řekl Gunn, chytil ho za košili a podepřel ho. „Přivezu tě domů. Kde to je?“

„Ranč Mustang River, to je po proudu,“ vyhrkl Radigan. Bylo mu špatně, hodně špatně.

„Jak je to daleko?“ zeptal se Gunn.

„Dvakrát tolik co do pekla,“ zamumlal Radigan.

„Do pekla by ses dostal snáz. Tam by tě odvezli. Ale ty budeš muset jet,“ odvětil Gunn. „Dělej, pomůžu ti do sedla.“

Radigan chtěl strčit levou nohu do třmenu, ale tu se mu podlomilo pravé koleno a svalil se na Gunna.

„Jsi namol, sakra. Táhne z tebe tak, že by to opilo tucet otrlých mexických mezků. To jsi bez lucerny vlezl do soudku s whisky a nenašels cestu zpátky?“

„To bylo naposledy, co jsem se toho svinstva dotkl. Teď už se na něj ani nepodívám,“ odpověděl Radigan. Znělo to jako přísaha.

„Cesta do pekel je vždycky vydlážděná dobrými úmysly,“ řekl Gunn. „Ale pokud to bude nutné, tak ti tvá vlastní slova připomenu. A teď dělej! Vyšvihni se do sedla, nebo tě nakopnu tak, že na druhé straně sletíš z koně!“

Radigan se vytáhl nahoru. Gunn mu podal uzdu a pak nasedl sám. Chvíli jeli mlčky a Radigan se snažil držet žaludek pod kontrolou.

Potom Ben Gunn řekl: „Znal jsem chlápka, který se jmenoval Tom Radigan. Byl to texaský ranger, jeden z nejrychlejších pistolníků, jaké jsem kdy viděl. Nosil dva kolty – jeden nízko vpravo a druhý vysoko na levém boku. Měl zrzavé vlasy přesně jako ty. A jizvu na levé tváři.“

Chvíli panovalo ticho, načež Radigan odvětil: „Myslím, že mluvíte o mém otci.“

„Když to říkáš, tak to tak asi bude,“ prohlásil Gunn. „Co se s ním stalo?“

„Je mrtvý, už dlouho. Krotil jednoho mustanga, když se mu přetrhl podbřišník. Spadl koni přímo pod kopyta. Stalo se to na našem ranči v západním Texasu.“

„A proč jsi nezůstal v Texasu?“ zeptal se Gunn.

Radigan sebral všechny síly a otočil hlavu tak, že mu mohl pohlédnout do tváře.

„Přišel jsem tam o celou svou rodinu. Chtěl jsem odtud pryč. Prodal jsem ranč, ale moc jsem za něj nedostal. Pak jsem osedlal koně a vydal se na sever. Na pár místech jsem pracoval jako kovboj a potom jsem měl dost peněz na to, abych si koupil pár chovných koní. Koně jsou to jediné, čemu rozumím. Teď jsou pryč a já nevím, co mám dělat.“

„Možná je zase najdeme. Co se stalo s tvou rodinou?“

Radigan svěsil hlavu. Chvíli to trvalo, než odpověděl.

„Matka a bratr zemřeli ještě před mým otcem. Bratra zastřelil jeden rozzuřený pistolník a matka umřela na nemoc. Nejbližší doktor byl padesát mil daleko. Když přijel, už bylo pozdě. To už je víc než deset let.“

„Znal jsem tvou matku,“ zamumlal Gunn. „Byla to překrásná žena. Nikdy jsem nepotkal krásnější.“

„Co?“ zeptal se Radigan, který měl co dělat, aby se udržel v sedle, a neposlouchal.

„Nic. Vůbec nic,“ odpověděl Gunn a stáhl si černý texaský klobouk do čela. Jeho hlas teď zněl jinak, ale Radigan si toho nevšiml.

Usnul v sedle. Ben Gunn mu vzal uzdu z rukou a přivázal ji k hrušce svého vlastního sedla. Pomalu jel po břehu řeky, zahloubán do svých myšlenek.

Když se Radigan následujícího rána probudil, bolela ho hlava tak, že si myslel, že ho kopl kůň. Ležel oblečený v posteli, tedy až na boty a revolverový opasek. Nevěděl, jak se na ranč dostal. A bylo mu to jedno. Přemýšlet se mu nechtělo.

Dveře byly otevřené a v krbu plápolal oheň. Musel se opřít o stěnu, když vstal. Chvíli mu to trvalo, než se zem pod ním přestala houpat a opatrně vyšel ven.

Venku seděl Ben Gunn na židli a nohy měl položené na zábradlí. V ruce držel winchestrovku a na podlaze vedle něj stála konvice s kávou.

„Dobré ráno, chlapče,“ řekl.

Radigan neodpověděl. Přivrávoral ke žlabu a ponořil bolavou hlavu do studené vody. Potom se posadil na zídku studny a pohlédl na Bena Gunna.

„Už jsme se někdy viděli?“ chraplavě se zeptal.

„Včera v noci.“

„Včera v noci? Kdy to bylo?“

„Raději strč ještě jednou hlavu do vody, možná se probereš.“

„Jde to i tak,“ zamumlal Tom Radigan. „Teď už si vzpomínám na vaši tvář. To jste celou noc seděl venku?“

„Bylo to tak lepší,“ odpověděl Gunn, opřel winchestrovku o trám a vstal. „Vzpomínáš si na přestřelku v Gunlocku? Tvoji protivníci ztratili dva, možná i tři muže. Bylo možné, že nás navštíví a podpálí ranč. Ale to by se jim nepodařilo. Postavil sis ho na velmi dobrém místě.“

Dům, stáj a stodola ranče Mustang River byly postavené na úpatí jediné skály široko daleko, a proto by bylo snadné je bránit. Jelikož byl ranč výše než okolí, vypadal jako malá pevnost. Pár střelců s puškami by jej ubránilo i proti desetinásobné přesile.

Ben Gunn na něho pohlédl a řekl: „Měl by ses najíst. Pak ti bude líp.“

„Najíst?“ Radiganovi se obrátil žaludek. „To by nešlo. Mám pocit, jako bych celou noc ležel s otevřenými ústy v koňském hnoji.“

„Pak se aspoň napij kávy,“ řekl Gunn, vzal konvici a nalil mu do hrnku. „Tady. Je ještě horká.“

Tom Radigan pil v malých doušcích a pomalu mu začalo být lépe. Ben Gunn tam stál a čekal.

„V okrese Kingfisher vypukla válka o prérii a ty jsi do ní namočený,“ řekl. „Jak ses do toho zamotal? A kdo jsou tví nepřátelé?“

Radigan zachmuřeně hleděl před sebe. „Začalo to před rokem,“ řekl. „Tenkrát, v dubnu roku 1889, vláda ve Washingtonu umožnila osídlování rozsáhlých území v Oklahomě. Dříve ta půda patřila k indiánskému teritoriu. Došlo k závodu o nejlepší místa v Oklahomě. Tisíce jezdců a povozů vyrazily tím směrem. Byl to boj všech proti všem. Každý si mohl vykolíkovat tolik půdy, kolik chtěl – pokud byl dost rychlý. Ostatní mu totiž byli v patách. Někteří však byli prohnanější než ostatní, potají se na rychlých koních dostali přes hranici a vytyčili si svou půdu ještě před vypuknutím velké štvanice. O něco později se jim začalo přezdívat ‚rychlí jezdci‘ a…“

„A já mám pocit, že ty jsi byl jedním z nich,“ skočil mu Ben Gunn do řeči. „Takto sis zajistil pořádný kus půdy.“

Radigan přikývl.

„Byla to jediná šance, jakou jsem kdy dostal. A nechtěl jsem ji propást jen proto, že někdo měl rychlejšího koně než já. Vlastně to vůbec nehrálo roli, protože tam bylo dost půdy pro všechny. Potíže začaly krátce potom. Jeden velký rančer vyslal půl mužstva, které mělo zabrat všechnu půdu. Jmenuje se Matt Kincaid a je to Texasan. Když viděl, že svého cíle nedosáhl, najal smečku pistolníků, kteří měli zahnat ty, kdo by si náhodou vykolíkovali půdu, kterou si nárokoval. Přibližně tucet malých rančerů a osadníků se proti tomu postavilo. Kincaidovi pistolníci je postříleli nebo vyhnali. Já jsem poslední. Teď mi Kincaidovi lidé ukradli koně a já nevím, co mám dělat.“

Gunn chvíli mlčel. Potom řekl: „Nejdřív se umyj a ohol. Vypadáš jako tulák a navíc i tak smrdíš. Až se najíš, pobavíme se spolu.“

Radigan přikývl. Vrátil mu plechový hrnek a přinesl si z domu mýdlo, ručník a břitvu. Nelíbilo se mu, jak ho Ben Gunn komanduje, ale neměl sílu mu odporovat. Začal se holit. Ruce se mu však chvěly jako novorozené tele.

„Au, sakra!“ zaklel. „Už jsem se třikrát řízl. Sakra, to je krve.“

„Měl bys být rád,“ řekl Gunn, „že z tebe ještě teče krev. Příště se whisky vyhni, chlapče. Válka o prérii je tvrdá záležitost i pro střízlivého. Jestli chceš zůstat naživu, tak whisky nepij. Nesmí se ti třást ruka, až sáhneš po koltu.“

„Byl bych vám vděčný, kdybyste mi už konečně přestal říkat chlapče,“ procedil Radigan mezi zuby.

„Budu tě považovat za muže, teprve až se tak budeš chovat,“ řekl Ben Gunn, otočil se a s cinkáním ostruh šel dovnitř.

O půl hodiny později, když mezitím vypili litr kávy, už byl Radigan schopen něco sníst.

Gunn usmažil vejce se slaninou, které zajídali kukuřičným chlebem.

„Jak je možné, že ti ukradli koně?“ zeptal se Ben Gunn, který seděl obkročmo na židli a kroutil si cigaretu.

„Měl jsem co do činění s půl tuctem jezdců,“ odvětil Radigan. „Tři nebo čtyři z nich ostřelovali winchestrovkami dům, zatímco ostatní vyhnali koně z ohrady. Nemohl jsem ven, koupil bych to. Všechno šlo ráz na ráz. Opětoval jsem palbu, ale ve svitu měsíce toho nebylo moc vidět. Měl jsem vynikající koně. Klisny z Kentucky a Oregonu a jednoho španělského hřebce.“

Odmlčel se, když se zvenčí ozval dusot kopyt, který se rychle blížil. Radigan pustil vidličku, vyskočil a vyhlédl ze dveří. Přes řeku se brodili tři jezdci.

„Matt Kincaid osobně,“ zamumlal Tom Radigan, vzal z věšáku revolverový opasek a připnul si ho. Potom sáhl po brokovnici s uřezanými hlavněmi, která stála ve stojanu u stěny. Rychle se přesvědčil o tom, že obě komory jsou nabité.

Gunn vyšel ven za ním, opřel se o rám dveří a zahákl si palce za revolverový opasek. Klidně, s kamennou tváří hleděl na jezdce, kteří zastavili deset yardů před Radiganem.

Nebylo pochyb o tom, kdo z nich tam dává rozkazy.

Matt Kincaid byl vysoký, ramenatý muž s tváří, která jako by byla vysekaná ze skály.

Oči měl tvrdé a panovačné a brutální rysy kolem úst prozrazovaly, že je zvyklý zničit vše, co mu stojí v cestě. Měl na sobě černý stetson, šedou jezdeckou košili a takzvané netopýří chrániče nohou. Na bocích se mu houpaly dva kolty s dřevěnými pažbami. Jel na palominovi, mohutném světle hnědém valachovi s bílým ocasem a hřívou.

Tom Radigan poznal i oba další muže. Jedním z nich byl hubený Texasan jménem Luke Goff, Kincaidův předák. Druhý se jmenoval Sid Fessenden a patřil k rančerovým najatým pistolníkům.

„Slyšel jsem, co se v noci stalo v Gunlocku,“ řekl Kincaid. „Chtěl jsem přijet s celým svým mužstvem a vyhnat vás, Radigane. Této půdy jste se zmocnil protiprávně. Už před rokem jsem na ni vznesl nárok. Teď už mi došla trpělivost. Táhněte z mé půdy a toho pistolníka vemte s sebou!“

Ukázal na Bena Gunna.

„Mé vlastnické právo na tuto půdu je podložené zápisem na katastrálním úřadě a tím pádem je uznáno i vládou,“ odvětil Tom Radigan. „Mé papíry jsou v pořádku.“

„Papíry mě nezajímají,“ arogantně řekl Kincaid. „Byl jste jedním z rychlých jezdců, kteří sem dorazili, ještě než vláda umožnila osídlování. Přivlastnil jste si tu půdu protiprávně.“

Než mohl Radigan odpovědět, ozval se Gunn: „Ani vy jste nepostupoval zákonně, pane Kincaide, když jste vyslal své kovboje, aby při velkém tažení do Oklahomy vytýčili co možná nejvíc jednotlivých parcel, které jste potom skoupil. Tato půda byla určena pro malorančery a osadníky. Vaše jednání se protiví právu a prošlo vám jen proto, že v okruhu padesáti mil není jediný federální marshal. A protizákonné bylo i to, když jste svému mužstvu přikázal uloupit Radiganovy koně. Na Západě jsou státy, kde je za loupež koně trest smrti.“

Kincaid přivřel oči. „Vy mi chcete vyhrožovat?“ zeptal se. „Postavil jste se na špatnou stranu, když jste se nechal najmout od Radigana. Přinese vám to akorát tak kulku.“

„Ale ta nebude vypálena z vašeho koltu ani z koltů vašich lidí, „ řekl Gunn klidným hlasem.

„Tím bych si na vašem místě nebyl tak jistý,“ řekl Sid Fessenden. Pečlivě Gunna pozoroval a okamžitě v něm poznal pistolníka. Očividně však věřil, že se s ním dokáže vypořádat. Postavil se ve třmenech a pravou ruku položil na stehno vedle pouzdra s koltem.

„Držte svého muže zpátky, nebo o něho přijdete,“ varoval Gunn rančera. Stále působil uvolněně, pouze oči měl ostražitější a chladnější než předtím.

Tom Radigan palci natáhl oba kohoutky brokovnice. Kovová cvaknutí byla jasně slyšet. Přesto měl Radigan pocit, že zbraň na Kincaida a jeho lidi neudělala takový dojem jako Gunnova výhružka.

„Pusť kolt, Side!“ přikázal Kincaid.

Fessenden ho proti své vůli poslechl a zaklonil se v sedle.

„Vidím, že rozumnými slovy nic nepořídím,“ řekl Kincaid k Radiganovi. Bylo na něm vidět, že téměř nedokáže ovládnout hněv. „Chcete boj. Dobrá, máte ho mít. Ale nikdo mi nebude moct vyčíst, že jsem vám nedal poslední šanci. Máte čtyřicet osm hodin na to, abyste si sbalil své věci, osedlal koně a zmizel odtud. Jestli vás tu po této lhůtě najdu, ponesete důsledky. Pohřbí vás tu, Radigane.“

Kincaid otočil koně, pobodl ho ostruhami a cvalem vyrazil.

„Ještě se uvidíme,“ řekl Fessenden Gunnovi a spolu s Lukem Goffem se vydal za Kincaidem. Přebrodili řeku a krátce nato zmizeli.

Radigan stáhl kohoutky své brokovnice a otočil se ke Gunnovi.

„Zase přijedou,“ řekl s temnou předtuchou. „Kincaid má pětadvacet kovbojů a nejméně půl tuctu pistolníků. Co zmůžeme proti takové přesile?“

„Nic,“ řekl Gunn. „Pokud budeme bojovat sami, nemáme šanci.“

„Nemám peníze na to, abych najal kovboje nebo pistolníky,“ odvětil zachmuřený Radigan. „Nemám už ani koně. Nemám vůbec nic.“

„Ale ano. Máš čtyřicet osm hodin času, můj chlapče. A ten využijeme. Uděláme to, s čím Kincaid počítá vůbec nejméně.“

„A to?“

„Najmeme mužstvo.“

„Řekl jsem vám, že nemám žádné peníze.“ Tom Radigan mávl rukou. „Těch pár dolarů, co mám v kapse, vystačí tak nanejvýš na jednu láhev whisky.“

Gunn kývl ke dveřím.

„Nejdřív se najez, chlapče. A pak ti vysvětlím, co jsem tím myslel, když jsem řekl, že bychom měli najmout mužstvo.“

Šli dovnitř. Radigan se posadil ke stolu a Gunn přišel ke stěně, na níž visely dvě zarámované fotografie. Jedna s mužem a druhá s ženou.

„Tvého otce a matku jsem naposledy viděl před skoro třiceti lety,“ zamumlal. „Ještě si na ně dobře vzpomínám. Hlavně na tvou matku. Vždycky jsem doufal, že se ještě uvidíme.“

„Chtěl jste mi povědět, jak seženu mužstvo,“ řekl Radigan.

„Ano. Ale nejdřív mi něco řekni o sobě a o Kincaidovi. Musím o tobě vědět všechno, pokud chceme zvítězit.“

Radigan dopil kávu.

„Matt Kincaid je tvrdý chlapík. Nebojím se ho. Ale jezdí pro něho velké mužstvo a má dost peněz na to, aby si najal smečku ničemů. Proto je nebezpečný. Říká se, že v Texasu má obrovský ranč s pětadvaceti tisíci kusů dobytka. Jenže chce blíž k železnici. Proto má takový zájem o oklahomskou prérii. Ten, kdo přižene dobytek k železnici jako první, ho může prodat za nejvyšší cenu. A o to mu jde. Chce stádo už na jaře hnát z Texasu do Oklahomy, tam ho vykrmit a co možná nejdříve, tedy v létě, ještě než přijde sucho, ho hnát do Kansasu a tam prodat.“

„Jinými slovy: Kincaid je pirát prérie, který chce rychle zbohatnout a který udělá cokoli, aby dosáhl svého cíle,“ dodal Gunn. „Boji s ním se nevyhneme. Znám takové. Pro ně zákon nic neznamená. Pokud se jim něco líbí, zmocní se toho. A když se jim někdo postaví do cesty, sáhnou k násilí.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Úvod

Povídka