Vít Samek

BULBEM ZÁCHRANÁŘE

Jak zachránit život a stát se superhrdinou

Copyright © Vít Samek, 2020. All rights reserved.

Illustrations © Vendula Chalánková, 2020. All rights reserved.

V edici Briquet vydalo nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2020. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Odpovědná redaktorka Vladimíra Škorpíková

Vývojoví redaktoři Vladimíra Škorpíková, Marek Vlha, Tomáš Baránek

Šéfredaktor Marek Vlha

Redakční spolupráce Vít Šebor, Zuzana Kačerová

Odborní oponenti Ondřej Volný, Jaroslav Pekara, Petr Zvolský

Autoři zdravotnických exkurzů Luděk Šacher, Alice Kavková, Martin Kavka, František Duška, Aleš Tomek, Jan Pirk, Dominik Horn, Tatiana Tatranská, Jaroslav Pekara, Anežka Polehlová a Aneta Bejrová

Grafická úprava a sazba David Dvořák

Ilustrace Vendula Chalánková

Vektorová grafika Alex Gutrai

Obálka Pavel Junk

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

E-kniha Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz

[Ohodnoťte knihu prosím zde: melvil.cz/kniha-bulbem-zachranare]

[Pochvaly pište na libisemi@melvil.cz]

[Errata hlaste na melvil.cz/erratum]

Sdílejte s hashtagem #bulbemzachranare

© Jan Melvil Publishing, 2020

ISBN 978-80-7555-104-7

Mámě, samozřejmě. Komu jinýmu.

V.

Úvod

To jsou moje boty. Boty moje. Botičky. Mají za sebou – nevím přesně, tak jenom plácnu – pět šest tisíc výjezdů? Ťapaly se mnou všade možně. Hlavně po bytech, povenku. Ale i na výstavu si občas zašly. Koncerty, mše, obchody, kanceláře navštívily. Squaty i policejní stanice. Byly na Hradě i v podhradí. Prošly se centrem i periferií. Honosné paláce, strašlivé ubytovny, všechno jedno.

Cupitaly v krvi, v moči. V plodový vodě. Někdy v tkáních. Tomu se nevyhnete. Trocha se okoupaly ve Vltavě, v Rokytce, v Botiči. Džbán je koupal, některé bazény je ozvláštnily chlorem.

Kopaly do dveří porodního sálu ÚPMD. Kopaly do dveří, na kterých bylo napsáno „zvoňte hlasitě“… Vlastně kopaly do mnoha dveří. Jednou málem koply do držky inspektora provozu. Ale ale ale ale, no tak, přátelé. Zaprvý my nejsme řádový sestry. Zadruhý ho nakonec do tý tlamy nekoply. Pár kolegů koply do zadku. Ale tak jako mile, přátelsky.

Boty moje. Botičky. Boťátka. Botěnky.

A smrděj. Pane na nebi, ty smrděj. Jako podebraná pata, a ještě hůř. Jako čert. Nesmíte si to romantizovat. Ve vysokým létě a při perný službě v nich vznikalo mikroklima ne nepodobné deštnému pralesu. Po takovejch službách jsem z nich vyndaval místo nohou dvě utrápený, zdecimovaný chuděry, co potřebovaly mnoho hodin intenzivní péče, než zase začaly připomínat dolní končetiny. Pepa Tlapa, což je skvělej chlap, kterej se tak skutečně jmenuje, jedna z legend pražský záchranky, vždycky uznale pokýval hlavou, když jsem je sundal, trochu se mu zaleskly oči a zkroutil knír, a řekl: „Jo jo. Na tom se pozná, že nohy rostou z prdele.“ No prostě noblesní frajer.

Papučky moje. Škrpály. Kramfleky. Vobuv prostě.

Parťák se jim smál a neměl je rád. Prej jsem v nich zezadu vypadal jako příliš naložená Škoda 120. Taky povidal, že bych je mohl zkusit prodat těmhletěm teroristi jako biologickou zbraň. Vždycky, když byl takhle chytrej, tak jsem je zul, jeho začaly štípat oči a byl klid.

Zvenku i zevnitř je prolily bez nadsázky litry a litry dezinfekce. Zevnitř zcela bez efektu. Na to neexistuje protilátka.

Šlapaly hodně na plyn a trochu na brzdu. Šlapáním na brzdu se k vám dřív nedostaneme, jakkoliv je to složitější. Hrály sto – tři – stop. No jo. Občas nám hrabe.

Nikdy nebyly zavázaný. S těma zipama po stranách nejde ani hnout. Asi koroze. Tkaničky jsem na začátku nastavil na ‚rozcapeno‘ a šmitec, od tý doby jsem na ně nehrábl. Nesmí se to, jenomže já v nich jsem za půl vteřiny. Priority.

Někdy dupaly vzteky, jindy tančily od samý radosti. Někdy dělaly takový to nervózní tipity ťapity, když už někde moc chtěly bejt, ale musely čekat, než nějakej přerostlej hasič zařve: „Můžeš!“

Byly u mnoha z vás doma a u některejch z vás byly jako doma. Jo jo. I záchranka má svoje chroniky.

Otřásaly se smíchy, až se jim kroutily tkaničky, když se jich někdo ptal, jestli by se zuly a počkaly venku. A když se konečně dosmály, obešly tazatele komika a šly dovnitř. Botičky jdou vždycky s náma. Bez botiček ani ránu. Nikdy sa nězujem, nikdy! Něch si to všeci zapametajů! Ale jenom tak bokem… Jestli máte pocit, že vám obuví zaneřádím kvartýr a měl bych se teda zout, well… Vraťte se o kousek výš k těm teroristům a biologickým zbraním.

Jednou k nim přiběhl pejsek, vrtěl vocáskem. Pak si čuch’, ztuh’ a podíval se na mě tak strašně, strašně smutně. V těch psích očích bylo všechno. „Pročs mi to udělal? Víš, jak vostrej mám čuch?“ V těch očích psích jsem úplně jasně viděl i výčitku tomu prvnímu vlkovi, co se přišel pomazlet s pračlověkem a už zvostal. „Tos neměls, vlku,“ říkaly ty oči.

Botičky.

A já je měl rád. A teď jsou pryč. Ale já se nedojímám. To vaší bábě skrápěj stránky týhle knihy slzy jako hrachy.

A jak říká ten chlap, vysochanej v Kutný Hoře zrovna v momentu, kdy to koupil: „Mrtvým (botám) pokoj a mír, živým (botám) odpovědnost a boj!“

Třináct let jsem si v klidu ťapal v dresu pražský záchranky. Když jsem k ní nastoupil, měla tehdy ještě tzv. převozovou službu – sanitky bez vybavení, které vás převezou na kontrolu či od lékaře domů. Každej cucák šel nejdřív právě „na převozy“. Byly to skvělý tři měsíce. Zvykl jsem si na režim denních a nočních, poznal všechny pražské nemocnice, učil jsem se jezdit po Praze s alespoň malou sanitkou, výjimečně i na majáky, živil jsem se sekanou a saláty z lahůdek a hektolitry kafe a zocelil si tak žaludek.

Učil jsem se i záchranářskej slang. „Fall“ čili výjezd, „modráky“ čili majáky, „fňukna“ čili houkačka, hanlivě „chcípáci“, neutrálně „pojištěnci“ a něžně „rodný čísilka“ aneb pacienti, „barák“ čili headquarters v Korunní, „zašívky“ tedy posádka nemakavá. Hlavně jsem se už ale těšil „na případy“ čili za „rychlíkama“, tedy na rychlou.

Po čtyřměsíčním zácviku mě vrhli do provozu jako samostatnou jednotku. Navíc jsem byl brzy zařazen do „elitní bojové jednotky Žižkov“, což je jméno přiléhavé a žižkovští si ho vynalezli sami. Na Žižkově se bulbem záchranáře vážně nenudíte: největší počet hospod, barů, klubů a jiných knajep na kilometr čtvereční a zároveň nejmenší počet výtahů ze všech pražských čtvrtí.

Celý léta po mně ani pes neštěkl. Až do jedný noční na konci září 2018. Vrátili jsme se z fallu, byla to laryngitis – akutní zánět hrtanu. Stav obvykle není vážný, ale vypadá hrozně. Dítě je dušný, hnusně kašle a rodiče přitom běžně panikaří. První pomoc je buď za oknem, nebo v mrazáku a funguje dost spolehlivě. Přišlo mi, že je potřeba to říct alespoň mým 150 facebookovým přátelům.

A tak jsem v půl čtvrté ráno napsal na facebook status o laryngitis – co to je, jak se pozná, co dělat a navopak zase, co nedělat. Bez ambicí a bez dalších plánů, prostě pouhé přátelské doporučení. Z textu se stal virál a pak už to šlo ráz na ráz. Lidé žádali další texty a tak jsme se sestrou založili blog Bulbem záchranáře a vulvou porodní asistentky. (Autorem druhé, vtipnější poloviny názvu blogu je můj skvělej parťák ze záchranky Ondřej Nykodým.)

Followerů přibývalo tempem až zarážejícím a po pouhých třech měsících nás oslovila vynikající Anna Urbanová, šéfredaktorka nově vznikajícího webového magazínu Heroine.cz, zda bychom nechtěli vycházet i u nich. No jasně, že jsme chtěli. Někdy v té době mě oslovila i Kateřina Ráčková, marketingová guru nakladatelství Jan Melvil Publishing. Prý jestli bych u nich nechtěl vydat knihu. Namítal jsem, že je to příliš mnoho slov, ale nakonec jsem váhavě kývl. O pár dní později mi volal Tomáš Baránek, spolumajitel Melvilu, a říkal různé věci. O tom, že moje kniha přitáhne lidi k tématu první pomoci, o superhrdinech, kteří dovedou vystoupit z řady a někoho zachránit, a o tom, že jich díky téhle knize výrazně přibude. O pár dní později volali z DVTV, že se mnou chce mluvit Martin Veselovský.

Od toho rok starého rozhovoru je všechno jinak. Třináct let na záchrance a obrovské množství výjezdů, to všechno se sečetlo a na konci června 2019 jsem ze záchranky odešel. Botičky se mnou nešly, musel jsem je tam nechat. Co s nimi asi je? Nejsem si jist, zda lze vytvořit tak vysokou teplotu, která by je bezpečně a beze zbytku zničila. Osobně bych je asi uložil někam k jadernému odpadu – podle hesla svůj k svému. Snad by moje botěnky ten jaderný odpad příliš neponičily.

Stál jsem tedy před záchrankou a stál jsem bosý. Do toho se však ozvali dobří lidé z MALL.TV a s Jakubem Klingohrem jsme natočili odvážný pořad Na vlastní otvor. Pořád jsem měl ale na paměti, že lidi ode mě nejvíc zajímá první pomoc. Pod články na blogu i na Heroine.cz se to jen hemžilo komentáři „Knihu! Vydej knihu!“ a „Takhle napsaný se to dobře pamatuje!“ a „Díky vašim radám jsme zvládli to a ono!“

Evidentně jsem pár lidem pomohl, asi v nich ty informace vážně zůstávají. Že bych opravdu napsal knihu a z jejích čtenářů tak udělal jakousi armádu laických „superheroes“? Jakési „bratrstvo neohrožených“ obsahující bratry i sestry? Těch, kteří se v krizi nebudou bát? Těch, kteří budou vědět, „co a jak“?

Výsledek právě držíte v ruce. A jak uvidíte, abych vám vo tý činnosti naší záchranářský nevykládal uplně sám, poprosil jsem svý kolegy dobrý, doktory vážený titulovaný a další lidi, před kterejma klobouk dolu, aby vo tý naší práci taky něco napsali.

Záchranka je skvělá věc, ale bez vás – obyčejných hrdinů – by spousty fallů nedopadly dobře. Právě u těch nejzávažnějších případů je vaše první pomoc tím, co rozhoduje.

Moje kniha je tu právě proto. Proto, aby rozšířila řady laiků, kteří nezaváhají a půjdou pomoci. Proto, aby záchrankám vyrobila předvoj. Vy jste ten předvoj.

Good luck, vy moje rodný čísilka, moji obyčejní hrdinové!

Zranění, úrazy a nemoci >>>

Úraz hlavy

Občas je s takovým úrazem hlavy práce jako na kostele, to byste nevěřili. Jeli jsme jednou pro chlapa, kterej s dalšíma kolegama stavěl vejtah v paneláku na jednom z pražských sídlišť. Byl to epileptik a při pauze, když neměl helmu, dostal záchvat. Skácel se a praštil se celkem slušně do řepy. Když jsme přijeli, byl už pacient bez křečí a při vědomí, ale velice zmatený, ba popletený. Nechápal moc, kde je a co se stalo, ale hrozně s námi nechtěl mít nic společného a enormně toužil jít postavit výtah, což bylo to jediné, co dávalo aspoň trošku smysl. Takže chlap, v hlavě díru, z který si neustále sundává fáč a dává si na ni helmu, za sebou asi tříminutovej epi záchvat, každejch dvacet vteřin se ptá, kdo jste a co chcete a co jako že se stalo, a hlavně teda že nikam nejede, protože jde stavět vejtah. Začátek fallu k nezaplacení.

Využil jsem všech svých mimořádných přesvědčovacích a manipulativních schopností, abych ho za neustálého brebentění nějakejch blbostí dostal do auta, kde jsem mu píchl infuzi dřív, než proti tomu mohl protestovat. Zmatenost naprosto neustupovala, bylo celkem pravděpodobný, že má k tomu epi záchvatu ještě otřes mozku.

Znovu jsem se mu pokusil vysvětlit, že musí jet do nemocnice, ale odmítal to čím dál agitovaněji, chvílemi i vypadal, že si tu infuzi vyškubne a půjde. Zavolal jsem si na místo lékaře, přijel báječný pan doktor Elvír, jedna z legend pražský záchranky a mimo jiné farmakologický guru. Pacient dostal mix léků a ihned po podání začal transport odmítat tišeji, a když o pár vteřin později usnul, už jsme fičeli do nemocnice. Normálně únos chlapa za bílýho dne. Jednak totiž ten mozek po epi a možná s otřesem patřil vyšetřit, jednak ta díra do řepy nějak zcelit. No a pak taky nenecháme maníka, co je zmatenej jak důlní kůň, stavět vejtahy, nejsme vemena, že jo.

Těch léků dostal borec přesně tak akorát. Vždycky jsem málem vyprskl smíchy, když se v zatáčce nebo po nějakym kanálu malinko probral, otevřel jedno oko, trochu zvednul ruku, na ní trochu méně ukazováček a rozespale zašeptal: „Ale nikam nejedu…“ V sanitce, co s ním mazala stovkou do špitálu, to prostě znělo příliš komicky. Tuhle větu nám zopakoval, ještě když jsme ho dali na lůžko v nemocnici. Řekli jsme mu, že přesně tak, že nikam nejede a že naopak jedeme my, a ať se má famfárově, načež zase usnul a my si šli dát kafe a cigáro.

No ale to nebyl standardní úraz hlavy. Tento byl komplikovaný skrze epilepsii. Nebudu vám tady ale přeci vypisovat, co máte dělat u banálního úrazu hlavy – řezný rány, tržný rány, kontuze. Pokud je pacient po takovým úrazu při vědomí a orientovaný, postupujte vlastně stejně, jako by se jednalo o úraz předloktí. Problém je až ve chvíli, kdy byl nebo je nešťastník v bezvědomí, nebo když je po úrazu zmatený jak lesní včela.

Jako ta sympatická cyklistka na Císařském ostrově. Vjela do díry? Uklouzlo jí kolo po banánové šlupce? To už se nikdo nedozví. Výsledkem byla asi pětadvacetiletá cyklistka na zemi, s úrazem hlavy a v bezvědomí. Volali kamarádi spolucyklisté.

Když jsme přijeli, byla už při vědomí. V bezvědomí strávila sotva minutu, možná dvě. Kamarádi ji nechali správně na zemi, uklidňovali ji a vysvětlovali, že jsme na cestě a že spadla z kola. Měla krásnou amnézii! Věděla jenom, kdo je. Netušila, kde je ani co se stalo.

Šetrně jsme si ji vyšetřili, znehybněli, naložili, infuzi podali. Vypadalo to na otřes mozku, což je diagnóza, která rozhodně přijde vyšetřit. Všechno jsme jí vysvětlili a vyrazili do nemocnice. Poprvé se zeptala, když jsme ujeli asi pět set metrů. A pak už toho nenechala. Byl to skvělý rozhovor.

„Co se mi stalo?“

„Spadla jste z kola.“

„Z kola, jo? A kde?“

„Na Císařském ostrově.“

„Co jsem dělala na Císařském ostrově?“

„Přijela jste tam s kamarády z Bohnic.“

„Fakt jo? Hm… A co se mi stalo?“

„Spadla jste z kola.“

„Z kola, jo? A kde?“

„Na Císařském ostrově.“

„Co jsem dělala na Císařském ostrově?“

„Přijela jste tam s kamarády z Bohnic.“

„Fakt jo? Hm… A co se mi stalo?“

A tak pořád znovu a dokola. Ten krátký rozhovor jsme si přesně stejnými slovy zopakovali během cesty ještě asi dvacetkrát. Když jsem ji předával lékaři, naschvál jsem všechny ty informace zopakoval.

„Dobrý den doktore, to je paní XY, spadla z kola na Císařském ostrově, kam přijela s kamarády z Bohnic, má na čele tu ránu, kterou vidíte, a otřes mozku, jinak jsme na ní nic nenašli.“

„Tak vám děkuji, pánové,“ rozloučil se s námi lékař a šel se věnovat pacientce.

„Dobrý den, já jsem doktor YZ, já vás teď vyšetřím.“

„Dobrý den. A co se mi stalo?“ bylo to poslední, co jsem slyšel.

Nezlobte se na ty nebohé. Poctivá komočka prostě na chvíli zcela vyřadí krátkodobou paměť. Taky po ní lidi rádi zvrací. A nepomůže nic, jen čas. Komoce mozková je sice vlastně banalita, o život nejde. Je ovšem potřeba vyloučit vyšetřením horší diagnózy.

Jak postupovat při úrazu hlavy

PORANĚNÝ JE V BEZVĚDOMÍ:

Pokud nedýchá:

- Otoč ho na záda.

- Volej 155.

- Zahaj resuscitaci (viz Jak postupovat při resuscitaci dospělého).

Pokud dýchá:

- Volej 155 a nech se vést dispečinkem.

PORANĚNÝ JE ZMATENÝ, SPAVÝ NEBO BYL V BEZVĚDOMÍ JEN CHVÍLI:

- Volej 155.

PORANĚNÝ JE PŘI PLNÉM VĚDOMÍ:

Poraněného nechej zaujmout polohu, která mu vyhovuje.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Úvod

Zranění, úrazy a nemoci

Úraz hlavy