Přeložila:

KATEŘINA TOMCOVÁ

Maeve Haran: Báječné časy

Vydání první

Copyright © Maeve Haran 2014

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2348. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Time of Their Lives

vydaného nakladatelstvím Pan Books, an imprint of Pan Macmillan,

Londýn v roce 2014

Český překlad © 2020 Kateřina Tomcová

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Dana Chodilová

Ilustrace na přebalu © 2020 Martina Černá

Přebal a vazba © 2020 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1214-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1215-6 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Maeve Haran

Báječné časy

Pro moje skvělé kamarádky Alex, Claire, Harriet a Presiley, které jsem poznala první den na univerzitě.

Měsíc co měsíc se dál vídáme a společně si užíváme bublinky a naše přátelství. Díky nim je můj život mnohem bohatší.

A také pro Jane, která se jednoho dne zeptala:

„Co si počneme se zbytkem života?“

Její otázka zažehla jiskru tohoto románu.

PŘEDMLUVA

Vždycky jednou za měsíc, když se sejdu se svými přítelkyněmi, popíjíme víno a svěřujeme si tajnosti. A pokaždé se svorně shodujeme v jednom: možná už nejsme mladé, ale pořád se tak cítíme.

Moje máma se v mém věku oblékala jako královna Alžběta. My rády nosíme to, co je moderní, rády si vyrazíme za zábavou. Ostatně, jak poznamenává jedna z postav této knihy, „když dneska chcete vědět, kolik je nějaké ženě let, podívejte se na manžela!“

Jsme první generace, která tu bude možná dalších třicet let, a přestože to naše děti občas nesou nelibě, bezpečně víme jedno: hodláme si ten čas užít naplno!

„Ten výraz vůbec nepoužívám. Pro mě znamená buď to, k čemu se uchylují lidé ve stáří, anebo to, co se obvykle dělá po večeři.“

Dáma Marjorie Scardinová – bývalá jezdkyně rodea a první žena, jež se dostala do vedení jedné z nejvýznamnějších britských společností – k tématu „retirement[1], neboli odchod do penze“.

1 Anglický výraz retirement totiž kromě dnes běžného významu „jít do penze“ znamená také „stáhnout se do ústraní“, či dokonce „odebrat se do postele“. Poznámka překladatelky.

KAPITOLA 1

„Tak fajn, holky.“ Claudia se rozhlédla po tvářích svých tří nejbližších přítelkyň. Jako obyčejně se sešly k večernímu posezení v Olivovém háji, sklepní vinárně, jejíž stěny zdobily špatné fresky s výjevy vilných pastevců pronásledujících nymfy, které vůbec nepůsobily dojmem, že se opravdu snaží utéct. „Ví někdo, kolikátého dneska je?“

Claudia věděla, že oslovení „holky“ už je trochu přehnané. Nebyly už žádné dívky, byly ženy. Ženy zralé, v pozdním středním věku. Dřív by je svět pokládal za staré, ale dnes, kdy věk šedesáti let představuje totéž, co kdysi čtyřicítka, se všechno změnilo.

Sal, Ella a Laura krčily rameny a vyměňovaly si nechápavé pohledy. Ella to zkusila. „Že bys měla narozeniny? Ale ty máš přece v únoru a to ti bude –“

„Neříkej to nahlas!“ přerušila ji Sal, která byla na věk odjakživa nejháklivější. „Někdo tě uslyší!“

„A kdo asi? Že by nějaký potenciální milenec? Koloušek s útlými boky?“ škádlila ji Laura. „Tak to bych mu radši řekla pravdu.“

„Je třicátého září,“ oznámila Claudia, jako by právě vytáhla králíka z klobouku.

„No a?“ Všechny vypadaly zmateně.

„A třicátého září jsme se my čtyři poprvé potkaly.“ Claudia vylovila z kabelky vybledlou fotografii. „První den prvního semestru na univerzitě. Víc než čtyřicet let!“

Sal vypadala, že snad omdlí. Ostatní se naklonily nad snímkem. Stály tam, čtyři osmnáctileté dívky s nadějí v očích. Dlouhé ofiny, krátké sukně a vysoké kozačky. Ze svěžích obličejíků jim vyzařoval optimismus a víra v budoucnost.

„Musím teda říct,“ pravila Ella hrdě, „že nám to fakt seklo. Jak to, že si mladý holky o sobě nikdy nemyslí, že jsou krásný? Já si pamatuju jenom, jak jsem byla přesvědčená, že mám hnusnou pleť a měla bych shodit aspoň deset kilo.“

Claudia odtrhla oči od kamarádek a podívala se na fotku. Ze všech čtyř dnes vypadala na první pohled nejlíp Sal, nosila elegantní oblečení a moderní sestřih. Na druhou stranu nikdy neměla manžela ani děti, kteří by ji vyčerpávali. Kromě toho z jejího vzhledu čišel náznak přehnané snahy. Za hlavní krásku v tradičním slova smyslu vždycky platila Laura, která nosila pastelové svetříky a zdobila se jen šňůrkou perel. Při pohledu na ni vás pokaždé napadlo, že jako holčička určitě vlastnila šperkovnici s balerínou uvnitř, která při otevření víka tančila na hudbu a která dodnes pro Lauru představuje jedinou módní ikonu. Dál tu byla Ella. Ta byla odjakživa nejdrobnější a nejroztomilejší. Před třemi lety ji jako blesk z čistého nebe postihla tragédie, která si vybrala svou daň. Teď už ale konečně znovu připomínala tu starou Ellu. Bylo to zvláštní, ale utrpením napohled nezestárla. Naopak, zdála se mladší, protože se nesnažila zakrývat svůj skutečný věk.

A konečně samotná Claudia: vlasy pečlivě obarvené do téhož oříškově hnědého odstínu, který nosila celý život, ne proto, že to byla její skutečná barva – sama si už ani nevzpomínala, jak vypadala – ale kvůli svému přesvědčení, že takhle vypadá přirozeněji. Na sobě měla jako obvykle pytlovitou béžovou halenu a pod ní nepostradatelnou bavlněnou košilku, k tomu džínsy a pevné kotníkové boty.

„To není možný, že už je to tak dlouho,“ zakvílela Sal a tvářila se, jako by se přímo na ni řítil autobus a ona nebyla schopná uskočit.

„Byly to krásný časy, že jo?“ vzdychla Ella. Věděla, že její dvě dcery by měly jiný názor. Generaci svých rodičů považovaly za ztělesnění sobeckosti, nemluvě o promiskuitě a nejspíš i feťáctví. Silné ročníky neboli „baby boomers“, které se narodily krátce po válce, měly zkrátka štěstí, stěžovaly si jejich děti. Dostaly do vínku stoprocentní zaměstnanost, štědrou penzi a levné nemovitosti, zatímco na jejich potomky čekal jen nejistý pracovní trh, nekřesťanské náklady na bydlení a vyhlídka, že budou do práce chodit ještě v sedmdesáti.

Ella nad tím uvažovala. S tou promiskuitou měli pravdu. Sama by vlastním dcerám nikdy neprozradila, že ve dvaceti zakázala při milování jednomu muži, aby jí prozradil jméno, protože dávala přednost vzrušení, které v ní taková erotická anonymita probouzela. Příšerné. Vážně to tehdy udělala? Nemluvě o tom, že počet jejích sexuálních partnerů zdaleka předčil její schopnost zapamatovat si jejich jména. Ach, ty bláznivé roky po vynálezu antikoncepce – a před objevem viru HIV.

Ella zjistila, že se usmívá.

Bylo to nádherné, úžasné. Hudba, festivaly, pocit, že mládí má najednou v rukou všechnu moc světa a že časy se opravdu mění, jak se zpívalo. Jenže to už bylo hrozně, hrozně dávno.

Claudia fotku opatrně uložila zpět do kabelky. „Musím se vás na něco zeptat.“ Nalila všem další sklenku vína. „Ta otázka zní takhle: Je dost možné, že před sebou máme ještě dalších třicet let. Co si sakra s tím zbytkem života vlastně počneme?“

„Copak ty už nechceš dál učit?“ zeptala se překvapeně Ella. Claudia prakticky od vysoké vyučovala francouzštinu a svoji práci provozovala se zápalem. „Já myslela, že dneska můžeš pracovat donekonečna.“

„Nejsem si jistá, jestli to chci,“ odtušila Claudia.

Ohromeně na ni zíraly. „Ty ale učení zbožňuješ. Vždycky říkáš, že díky němu zůstáváš pořád mladá!“ namítla Laura.

„Očividně ne dost mladá.“ Claudia se snažila nedat najevo hořkost. „Vypadá to, že už nestíhám technologie. Moji oblíbenou třídu teď dostal mladší učitýlek, který je podle YouTube učí slangové výrazy. Prý to má povzbudivé výsledky dokonce i u těch nejpomalejších studentů. To tvrdí zástupkyně ředitele.“

Claudia se snažila zahnat z myšlenek blahosklonný hlas své nadřízené. Tónem, který bývá vyhrazen nemohoucím stařenkám, jí totiž sdělila, že její nejmilejší studenty odteď převezme Peter Dooley, třicetiletý cucák, jemuž kvůli jeho zvyku při hovoru poprskat celé okolí zbytek učitelského sboru přezdíval Plivník.

„Pan Dooley?!“ vyjela na ni Claudia rozčileně. „Vždyť ten ani neví, jak skutečná Francie vypadá! Všechno si hledá jenom na internetu!“

Příliš pozdě si uvědomila, že udělala chybu.

„No právě,“ pravila neústupně zástupkyně. Sama teprve překročila třicítku a vůbec nestudovala učitelství. Má titul MBA odněkud ze severovýchodní Anglie a předtím nejspíš absolvovala nějakou lokální univerzitku, pomyslela si Claudia jízlivě.

„Ale žáci tě přece odjakživa milovali!“ namítla Sal pohoršeně. „Vzpomínáš, jak jste dávno před celým tím internetem ty a Gaby nahrávaly pásky s francouzskými dialogy? Studenti je zbožňovali.“

Claudia zbledla. Právě jednu z oněch archaických nahrávek na ni zástupkyně při té schůzce vytáhla, a dokonce měla tu drzost se jí hlasem jako cukrkandl optat: „Jistě, vy si samozřejmě myslíte, že nejlepší je dělat věci postaru, viďte, Claudie?“

Claudia měla chuť vyštěknout, že pěkně děkuje, ale ona je s moderními výukovými metodami dokonale au fait, tedy obeznámená. Jenže ji, po pravdě řečeno, zmáhal pocit vlastní prohry. Poprvé za ty dlouhé roky od pořízení jejich společné fotografie se začínala cítit stará. A na vině nebyla ani ztráta paměti, ani přibývající šediny.

Na vině byla technika.

Jean-Paul Sartre možná tvrdil, že na ostatních lidech čerta záleží, jenže jemu se nikdy nestalo, že by o sobotní nákupní špičce dorazil do obchodu firmy Apple jen proto, aby mu řekli, že kvůli položení jediné prosté otázky si musí nejprve sjednat schůzku s „guruem“, takto jedním z tisícovky naprosto identických, podivínských usmrkanců.

On nikdy nemusel zápasit s hrůzami „řízeného výukového prostředí“, do kterého se studenti – a dokonce jejich rodiče – mohou z domova přihlásit po internetu a zjistit si všechny domácí úkoly a probíranou látku. Práci se systémem považovali za noční můru i učitelé, kteří se v technologiích dobře orientovali. A jako by tohle nestačilo, od členů sboru se nyní očekávalo, že budou hodnotit silné a slabé stránky žáků pomocí jakéhosi odpudivého softwaru, který vyvinul desetiletý kluk!

„Namyšlená kráva!“ Olivovým hájem pronikl jako nůž vzteklý hlas Elly, jež vyrazila Claudii na pomoc. „Ty jsi přece v technologiích ještě lepší než já. Pokud jde o mě, tak tablety se pořád ještě kupujou v lékárně! Co s tím hodláš dělat?“

„No, vlastně…“ Claudia si poprvé uvědomila skutečnou pravdu. „Možná dám výpověď.“

„Claudie, to snad ne!“ Laura byla v šoku. „Ty přece tu práci miluješ, a navíc jsi skvělá učitelka!“

„Myslíš? Vážně, holky, ty parchanti nás už hodili do starého železa. Plivník se mě dokonce onehdy pokoušel uklidnit. Že prý s tím novým systémem má potíže velká většina starších učitelů.“

„Debil!“ zaprotestovala Sal a dopila skleničku.

„No a co, každá jiná škola po tobě radostně chňapne,“ pronesla Laura, která mezi nimi odjakživa vynikala v optimismu. Byla už pětadvacet let šťastně vdaná, a tudíž neochvějná zastánkyně kladů manželské instituce. Teď se pokusila odpovědět na Claudiinu otázku. „Jsi báječná učitelka. Najdeš si něco jiného, kde budeš užitečná. Je to legrační, ale mně ta dlouhá doba, co se známe, připadá jako mrknutí. Měly bychom zachovat klid a prostě jít dál. A než mrkneme podruhé, zaklepe nám na dveře devadesátka.“

„Až na to, že tohle mrknutí už bude poznamenané artritidou a ztrátou jak paměti, tak kontroly nad močovým měchýřem,“ prohodila Sal lakonicky. „Ale každopádně musíš vrátit úder! V souboji se stárnutím nesmíš nikdy složit zbraně. Ještě nejsme starý. Jsme sotva ve středním věku.“

Ze všech čtyř přítelkyň si Sal nejvíc potřebovala vydělávat na živobytí sama, a zřejmě proto také sváděla nejurputnější boj se stárnutím. Vyhlásila válku tělesnému tuku, vráskám smíchu a pytlovitým úborům z lněného plátna. Dnes měla na sobě strohé šaty z černého gabardénu doplněné vysokými podpatky. To Ella už před lety rezignovala na všechno, co nemělo plochou podrážku, a Claudia na sobě měla tenisky, aby si mohla dojít k podzemce.

Ve všední dny ráda chodívala do školy pěšky. Ale bude mít ještě kam chodit? Tuhle otázku si Claudia pochmurně kladla a přitom rozlévala ostatním do skleniček zbytek řeckého vína s vůní pryskyřice.

„Určitě bys našla učitelské místo jinde,“ utěšovala ji Laura s podmanivým optimismem ženy, která ve skutečnosti nikdy pracovat nemusela.

„Myslíš?“ I přes svoje džínsy se Claudia najednou cítila strašně stará. Kdopak by chtěl zaměstnat až dosud velmi dobře placenou učitelku přes šedesát?

„Ale no tak, kočko,“ přidala se Ella. „Z našeho kroužku jsi jediná nebezpečná rebelka. V osmašedesátém jsi v Paříži házela dlažební kostky! Nemůžeš to vzdát jenom proto, že se tě snaží vytlačit z dráhy nějaký usmrkaný debil!“

Claudia se napila vína a přitom se zamračila. Potíž byla v tom, že zřejmě ztrácela chuť se prát. Začínala cítit únavu. Rozhlédla se po kamarádkách. Zvedla skleničku a řekla: „Přípitek. Na nás! Užily jsme si báječné, ohromné roky.“

„Na to se napiju,“ přidala se Sal. „Ale ještě není všem dnům konec!“

„Ale Sal, tak už si to přiznej.“ Ella potřásla hlavou. „Už nejsme ve středním věku. Jsme starý báby.“

„To teda nejsme. Stáří už dneska neexistuje. Teďka jsme tygřice, tak se teď říká v novinách ženským, co jsou srdcem mladý. Nebo možná, že jsme bajadéry.“

„To jsou snad indický tanečnice, ne?“ chichotala se Claudia.

„Nebo slonice,“ přidala se k ní Ella.

Sal si jich nevšímala. „Šedesátky, co to nezabalily.“

„Jasně, aspoň některé,“ podotkla Claudia s povzdechem. „Nebo ve tvém případě, Sal, spíš lvice. Pořád na lovu.“

„To zní, jako že jsem sice pružná, ale stárnoucí puma, co má problém s chlastem!“

„Že bys tím chtěla něco říct…?“ škádlila ji Ella.

„Holky, no tak,“ vložila se mezi ně Laura. „Nechte Sal na pokoji.“

„Jde prostě o to, že my nejsme v našem věku stejné, jako bývaly starší ženy dřív,“ nedala se Sal. „Moje máma v mém věku vypadala jako královna Alžběta, nosila kudrnatou trvalou a stejnobarevné dámské komplety. Já chodím v džínsech a nakupuju v H&M!“

„To je pravda, našim matkám se vůbec nepodobáme,“ připustila Laura. „Jediný způsob, jak dneska poznáte věk ženy, je podívat se na jejího muže!“

„Jde o to, že sice možná jsme staré, jenže se tak vůbec necítíme,“ trvala na svém Sal, „a proto jsme úplně jiné. My jsme silné poválečné ročníky, generace, co myslela hlavně na sebe. Vždycky jsme kašlali na pravidla a dělali si věci po svém. Stárnutí dneska není nevyhnutelné, je to rozhodnutí! A pokud mě se týče, já jsem se rozhodla nebýt stará.“

„Já nevím.“ Ella si protáhla paži, do níž tu a tam dostávala revmatické křeče. „Já se někdy stará cítím.“

„Nesmysl! My starý nikdy nebudeme. My jsme generace z Woodstocku! Jak byla ta písnička, co zpívala Joni Mitchell?“ Sal se ponořila do hlubin své paměti. „Znáte ji, o tom, že jsme hvězdný prach a musíme se vrátit do rajské zahrady?“

„No jo,“ pozvedla skleničku Ella. „Jenom doufám, že tam mají bezbariérový vstup.“

Když Claudia jela metrem domů, vytáhla telefon a zapnula na něm kalkulačku. Ano, natolik byla v technologiích ještě zběhlá, díky za optání, přestože její dcera Gaby mínila, že telefon využívá jenom k odesílání otravných textovek. Zhruba sečetla jejich hlavní výdaje. Kdyby teď odešla z práce, snížila by se jí penze. Neubránila se úsměvu, když si vzpomněla na Ellu, na její slova o tom, jak v osmašedesátém házela dlažebními kostkami, a přitom tu teď seděla a lámala si hlavu s penzí. Jak by se na tohle tvářila ta tehdejší, mladá Claudia?

Jenže tehdy se změnila v anarchistku pouhou náhodou. Ve skutečnosti pracovala jako au pair, bylo jí pouhých sedmnáct a snažila se zdokonalit ve francouzštině, aby obstála u závěrečných zkoušek na střední. Pracovala u jedné zazobané rodiny v šestnáctém pařížském obvodě. Tehdy poznala Thierryho – nejlepšího kamaráda nejstaršího syna. Právě Thierry, pohledný tmavý kluk v černých kostěných brýlích, ji jednoho dne, kdy si užívala vzácného volna, přesvědčil, aby se přišla podívat mezi ostatní studenty.

Claudia pocházela z bezpečného předměstí v Surrey, takže byla uchvácena opojnou atmosférou revoluce i duchaplnými nápisy, které studenti patlali na zdi elegantních budov – Buď realista, žádej nemožné nebo Marxisti, volte Groucha![2] – ale nejvíc ji uchvátil samotný Thierry.

2 Groucho Marx, jeden z proslulé bratrské trojice komiků. Poznámka překladatelky.

Všechno to bylo tak troufalé a vzrušující. S Thierrym a jeho přáteli, kteří měli ostře řezané tváře, nosili manšestrová saka, vlasy si stříhali nakrátko a vůbec se nepodobali běžné představě revoltujících studentů, ruku v ruce v lidském řetězu blokovala ulice Paříže, aby zabránili průchodu nenáviděných flics, francouzských policistů. Seděla mu na ramenou, jako to dnes děvčata dělávají na hudebních festivalech, když v Latinské čtvrti spolu s tisícovkami dalších požadovali sexuální svobodu a konec paternalismu.

Připadalo jí to tak dávno.

Vrátila se ke svým výpočtům. Jak přežijí bez jejího platu? Horko těžko. Kdyby v téhle chvíli nechala učení, musela by si najít práci v supermarketu jako všichni ostatní důchodci! Nejvíc ji na tom vytáčelo vědomí, že svoji práci dělala dobře. Dokázala studenty nadchnout a byla oblíbená. Také však byla pravda, že nevyužívala nové technologie tolik jako Peter Dooley. Napadlo ji, jestli náhodou nepatří mezi luddity, kteří tvrdošíjně odmítají průmyslový pokrok. Ne, diskutovala sama se sebou, já jsem náhodou fakt skvělá v tom, co dělám. A co když se toho vzdá? No co, vždycky přece může soukromě doučovat.

Ovšem Ella měla pravdu: pořád v ní dřímal kousek rebelky a příčila se jí privilegia, která bohatí rodiče dopřávali svým dětem. Jestli praštím s učením, najdu si nějakou práci, rozhodla se. V hloubi duše však Claudia věděla, že ať je jako učitelka sebelepší, věk už začíná mluvit proti ní.

Když dorazila domů, krátkodechá úleva způsobená kroužkem přítelkyň a vínem byla pryč. Ze zahradní pěšiny si všimla, že v obýváku se svítí a že její manžel Don – také učitel, ovšem politologie – sedí proti svému zvyku u počítače pod velkou pokojovou palmou. Byla to monstera, další houževnatá bytost, jež tu zůstala z let šedesátých. V devětašedesátém přímo letěla, tehdy byly monstery stejně jedinečné jako dnes aspidistry, jenže Claudia k ní cítila nevysvětlitelnou loajalitu a odmítala ji vyhodit.

Skoro celý předešlý večer manžel poslouchal její stesky na počínání zástupkyně ředitele. Oproti její pochmurné náladě se Don zdál až nezvykle optimistický, což ji překvapovalo, protože i jeho poslední dobou práce jen deprimovala. Dnes vypadal jako úplně jiný člověk.

„Ahoj, lásko.“ Zničehonic k ní vyslal skoro chlapecký úsměv. „Mám dojem, že jsem objevil řešení našich problémů!“

Někde v hlavě jí zablikala kontrolka. Tohle Donovi nebylo podobné. To ona odjakživa všechno organizovala, rozhodovala, ohlašovala změny. Don byl spíš nepraktický chaotik bez zájmu o cokoli, co by souviselo s něčím jen vzdáleně užitečným. Povětšinou se s mnohem větším zápalem věnoval úvahám, jak přiblížit volební systém znuděným a na mobily fixovaným teenagerům než jak opravit díry ve střeše nebo kde získat lepší úrok na skrovné úspory. Tyhle věci přenechával své „chytré Claudii“.

Dcera Gaby šla v jeho šlépějích a se žádostmi o půjčku, radu nebo odvoz se odjakživa obracela na matku, na svého otce nikdy.

„Fajn.“ Claudia si sundala kabát a pověsila ho do skříně v předsíni. „A jak to řešení zní?“

„Zvážíme odchod do důchodu. Bude to jenom o pár let dřív. Dřív se vždycky hledaly zástupy z řad starších učitelů, ale my je vyjdeme dráž. Snadno nás můžou nahradit nějakým frackem, co sotva vyšel z pedagogické fakulty. My můžeme prodat dům a koupit si menší někde v Surrey, blízko tvých rodičů, a budeme žít z investičního příjmu.“ Oči mu zářily stejně jako pradávným zvěstovatelům, když pronášeli nová podobenství. „Mohla bys chovat slepice!“

Claudia se otřásla odporem. Penzi vždycky posměšně spojovala s polopenzí v hotelu na dovolené, nikdy se zbytkem vlastního života. Na druhou stranu, dokázala by strávit fakt, že ji Plivník vyšoupnul z vlastního kabinetu?

Napadala ji spousta nesmírně hrubých slangových výrazů ve francouzštině, jimiž by se ten odporný ropušák dal popsat, mnohem urážlivějších než ty, které najdete na internetu, z nichž pauvre mec – hajzlík – byl kupodivu ten nejmírnější. Co kdyby zašla za ředitelem školy a vznesla protest? Stephen byl takřka v jejím věku. Podpořil by ji, nebo by se přidal na stranu své zástupkyně? Claudia věděla, že ji provází pověst člověka, který se rád pře. Stephen to bezpochyby věděl taky. Kromě toho časy, kdy učitelé mohli hromadně odcházet do předčasného důchodu, dávno minuly. Ukázalo se to jako příliš nákladné, navíc se pro tuhle volbu rozhodlo příliš mnoho učitelů opotřebovaných neustálou konfrontací ve třídách. Přesto by se o tom snad dalo vyjednávat…

Věděla, že na to by ze sebe musela udělat ještě větší potížistku.

A jedním si byla jistá. Neměla ještě chuť dát se pohřbít zaživa. „Já ale nechci chovat žádné pitomé slepice! Ani se nehodlám stěhovat do Surrey!“

„Je to slabých třicet kilometrů po dálnici,“ konejšil ji Don. Oči mu dál nebezpečně žhnuly a misionářský zápal neutuchal. „Půlhodinka ve vlaku, maximálně.“

„A co já?“ ozval se rozhořčený hlas. „V Surrey chcípl pes!“ Na prahu stála Gaby, jejich dcera, s tváří sinalou při vyhlídce na odchod do venkovského ústraní.

Claudia, která právě tam vyrostla, s ní celkem souhlasila.

Gaby bylo osmadvacet a stále bydlela doma. Claudii to nesmírně těšilo. S dcerou byla báječná legrace a kuchyň byla často díky ní plná mladých lidí. Současně si však dělala starosti s tím, že Gaby by si už měla najít pořádnou práci, aby si mohla dovolit vlastní bydlení. Gaby na to odpovídala, že kvůli chamtivému drancování předchozí generace je ta její zcela bez prostředků, ovšem Claudia ji spíš podezřívala, že ve skutečnosti nikde nevydrží. S velmi dobrými známkami vystudovala geografii, jenže pak se v rychlém sledu postupně vrhla na herectví, dělala servírku, recepční u veterináře, operátorku v call-centru, cirkusovou umělkyni (jen dva týdny) a nakonec asistentku v galerii. Nedávno se rozhodla, že chce být architektkou. Claudia s Donem se na sebe jen podívali a o nesmírně dlouhém studiu raději nemluvili. Momentálně aspoň u jednoho architekta pracovala, i když zastávala jen pomocné práce.

„Mohli bychom ti pomoct s nájmem nějakého bytu,“ ohlásil její otec, jako by to řešení bylo nasnadě.

Gaby se viditelně rozjasnil pohled, zatímco Claudii napadlo, že Donovi přeskočilo. „Možná někde v Shoreditchi? Nebo v Hoxtonu?“ vyjmenovala Gaby dvě zřejmě nejmódnější čtvrti v dnes tolik žádaném východním Londýně.

„Tím si nejsem tak jistý,“ začal Don.

„Já taky ne,“ souhlasila s ním jedovatě Claudia. „Spíš v Penge, na víc asi mít nebudeme, jestli odejdu z práce. Ale mně teda celý ten nápad se stěhováním připadá absurdní.“

„Proč?“ Don si pro jednou trval na svém.

„Moje práce je tady. A mám ráda Londýn.“

„Ale sama přece tvrdíš, že tě už možná nenechají dál učit. Co se stane, až se Dooley stane šéfem předmětové komise?“

Claudia tu odpudivou vyhlídku ignorovala. „A co všechna ta kultura, kterou máme na dosah?“ namítla. „Divadla, galerie, restaurace…“

„Nikdy nikam nechodíš. Vždycky říkáš, že lístky do divadla si můžou dovolit leda tak ruští oligarchové.“

„No tak galerie.“

„A kdy jsi naposled v nějaké byla?“

Claudia se zahanbeně ošila. Dobře věděla, že ač žije ve světové metropoli, jejích kulturních potěšení si užívá jen zřídka. „A taky jsou tu moje kamarádky! Nemůžu přece bydlet třicet kilometrů daleko od Olivového háje!“

„Nemáš dojem, že se chováš tak trochu sobecky?“ šlehl po ní Don.

„Nemáš dojem, že se tak chováš ty?“ vrátila mu úder Claudia. „Až dodneška ses o nějakém stěhování ani nezmínil, a teď házíš vinu na mě jenom proto, že nechci žít v nějaké imitaci venkova!“

„Surrey není žádná imitace. Ale určitě bychom se mohli přestěhovat na opravdový venkov. Nejspíš by to bylo i levnější.“

„A ještě dál od mých kamarádek!“

„Jasně.“ Don začínal být nezvykle dopálený. „Tobě vždycky jde jenom o ten tvůj spolek čarodějnic, je to tak? To je pro tebe v životě nejdůležitější.“

„Jak se opovažuješ říkat jim čarodějnice?“

„Samé brebentění, pomlouvání a drby. Sal jenom nadává na kolegy z redakce, Ella si stěžuje na svého příšerného zetě a Laura soudí každého chlapa jenom podle toho, jestli už opustil manželku, nebo ne.“

Když Claudia slyšela ty přesné postřehy, neubránila se smíchu.

„Díkybohu,“ vydechla úlevou Gaby. „Už jsem si myslela, že místo na venkov zamíříte k rozvodovému soudu. Vy se přece nikdy nehádáte.“

„A vůbec, co tvoji kamarádi?“ obrátila se Claudia na Dona. „Vaše středeční seance U Býka by ti chyběly úplně stejně jako moje vinárna s děvčaty.“ Každičkou středu se Don scházel se třemi přáteli a společně nadávali na ředitele škol, kde učili, na školskou komisi a stav britského školství vůbec. Ovšem zdálo se, že muži nepovažují přátelství za stejně neochvějnou hodnotu jako ženy.

„Šálek čaje?“ nabídl jí Don, jako by čaj oplýval léčivými schopnostmi Svatého grálu. „Rooibos?“

Claudia přikývla. „Vanilkový.“

„Já vím, že vanilkový.“

Dala Gaby pusu a zamířila nahoru. Za těch třicet let už dobře věděl, co má ráda i co v ní budí odpor. Spojoval je řetězec tisíců drobných rozhodnutí, která společně udělali, a každé z nich tvořilo pomyslnou cihličku v pevnosti jejich manželství. A pevnost nejenže chrání své obyvatele před útočníky zvenčí. Také jim brání v úniku.

Claudia, stále ještě rozrušená, se rychle svlékla a lehla si do postele.

Don jí přinesl čaj a pak zmizel v koupelně.

O dvě minuty později i on vklouzl do postele – nahý, což byl jeho obvyklý signál k milování. „Omlouvám se. Neměl jsem to na tebe takhle vybalit. Nebylo to ode mě fér.“

„To teda jo.“

Začal jí líbat prsa. Claudia se napjala, ale vzrušením to nebylo. Proč si, proboha, muži myslí, že mohou sex použít jako omluvné gesto, když ženy ve skutečnosti potřebují slyšet upřímnou omluvu ještě předtím, než o sexu vůbec začnou uvažovat?

Ella vystoupila z autobusu a kráčela po vlečné cestě vedoucí tam, kde se kanál Grand Union vléval do Temže. Byla měsíčná noc a vodní hladinu ozařoval stříbřitý pruh světla lehounce zastřený mlhou. Připomnělo jí to jeden ze svatých obrázků, které sbírala jako malá, když chodila do klášterní školy. Často se na nich opakoval výjev světla na vodě jako symbol nadpřirozeného klidu a míru. Ten však byl v této chvíli Elle na hony vzdálený. Nastávala jedna z oněch nocí, kdy jí chyběl Laurence.

Všechna víra, kterou kdy měla, ji dávno opustila. Říkala si, že se jí možná mohla hodit tehdy, když Laurence tak náhle a bez rozloučení zemřel, kdy z něho zbyla jen běžná reportáž z večerních zpráv, číslo ve statistice, ubohá oběť zcela mimořádné vlakové nehody. Nejbezpečnější dopravní prostředek? Cha, to určitě. A kdyby tehdy ještě v boha věřila, svou víru by jistě ztratila při pomyšlení na Laurenceovu nespravedlivou smrt. Odjel služebně jen na jeden den. A nešlo ani o jeho vlastního klienta, jen zaskakoval za kolegu.

Vzpomněla si na Claudii a její otázku. Co si počnou se zbytkem života? Byla to správná otázka. Dobře věděla, že tehdy ji zachránila práce.

Jen díky práci tehdy dokázala přežít žal, který ji po Laurenceově smrti zaplavil. Bez ní by se nejspíš i s hlavou schovala pod peřinu a už nikdy nevylezla z postele.

Samozřejmě, musela se kvůli dcerám chovat statečně. Ty však už dnes byly dospělé, bylo jim dvaatřicet a třicet let a už bydlely jinde. A upřímně řečeno, ke statečnosti Ellu nutilo ještě něco jiného: touha zabránit Julii – její starší a velmi panovačné dceři – v tom, aby se na ni vrhla a bezhlavě s ní jednala jako s malým dítětem neschopným o čemkoli rozhodovat.

Mladší dceru Cory bylo mnohem těžší nějak utěšit, protože když otce viděla naposled, pohádali se kvůli nějaké hlouposti. Nedokázala tehdy uvěřit, že už ho nikdy neuvidí a nesmíří se s ním.

Už tomu byly tři roky. Ella se málem musela štípnout, aby se ujistila, že se jí to nezdá. Vždyť jeho důlek v polštáři vedle ní zmizel teprve nedávno. Postel jí připadala obrovská a každého rána, kdy ji vítalo jen prázdné ticho jejich domu, okamžitě zapínala rádio. Populární Jim Naughtie jí Laurence sice nemohl vynahradit, ale bylo to lepší než nic.

Jistá kolegyně, kterou opustil manžel, dost neohleduplně trvala na tom, že smrt je lepší než rozvod, protože člověku alespoň zůstanou vzpomínky.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

PŘEDMLUVA

KAPITOLA 1