Stanislav Češka

Oprávněná vražda

Brněnská mordparta vyšetřuje

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Stanislav Češka, 2020

Obálka © Ivana Dudková, 2020

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9361-2 (epub)

ISBN 978-80-243-9362-9 (mobi)

Věnováno manželce Hance,

prvnímu přísnému i laskavému kritikovi této knihy.

Knihu také s úctou věnuji pracovníkům brněnské „mordparty“, tedy správněji řečeno policistkám a policistům z 1. oddělení odboru obecné kriminality Služby kriminální policie a vyšetřování při Krajském ředitelství policie Jihomoravského kraje. Řeší s vysokou profesionalitou ty nejzávažnější násilné trestné činy. Díky jejich nelehké práci je v našem kraji podstatně bezpečněji a my bychom jim za to měli být vděční.

Rád bych také poděkoval panu plukovníku Luďku Blahákovi z SKPV Brno za cenné informace o práci jím řízeného 1. oddělení SKPV a o kriminálním případu, který byl inspirací této knize.

Výslovně bych si však dovolil zdůraznit, že jakékoliv případné nepřesnosti v zobrazení práce kriminalistů jdou výlučně na můj vrub a jsou daní za literární ztvárnění daného tématu.

Příběh vyprávěný v této knize je inspirován skutečným případem vraždy úspěšně vyřešeným policisty 1. oddělení odboru obecné kriminality brněnské krajské SKPV za pomoci kriminalistů z místa, kde byl tento čin spáchán. V zájmu ochrany těch, jimž popisovaná smutná událost tragicky zasáhla do jejich životů, jsou však změněna místa děje a jména, případně také povolání osob, kterých se příběh týká.

Také byly některé části tohoto příběhu změněny, případně domyšleny v zájmu literárního zpracování tohoto tématu. Stejně tak i kriminalisté brněnského krajského 1. oddělení jsou mnou vytvořené fiktivní literární postavy, byť jsem si občas dovolil malou inspiraci skutečným životem skutečných (nejen brněnských) policistů.

V každém případě si dovoluji navíc zdůraznit, že i když je tento příběh založený na skutečných událostech, určité postavy, charakterizace, události, dialogy a místa byly více či méně zbeletrizovány, případně vymyšleny.

S ohledem k takové beletrizaci nebo literární fikci je jakákoliv podobnost se jménem, skutečným charakterem nebo historií jakékoliv osoby, živé či mrtvé, jakéhokoliv produktu či výrobku, jakéhokoliv tvora, věci či objektu, případně skutečné události, dána pouze literárním zpracováním a nemá v žádném případě popisovat, případně odrážet jakoukoliv skutečnou postavu, charakter, historii, výrobek, věc nebo objekt.

1

Kapitánka Jaroslava Kočařová pozorovala se smíšenými pocity a neurčitým výrazem ve tváři, sledovaná naopak pobaveně se usmívajícím kolegou a v posledních letech parťákem majorem Vilémem Jonášem, doyenem brněnského 1. oddělení, pomalu se připravujícím na už několikrát odkládaný odchod do důchodu, papírové nadělení na svém psacím stole.

Jak to tak bývá, spis týkající se vraždy, který právě hodlala uložit do archivu, nabobtnal do stovek stran.

Kapitánka vždycky budila veselí u svého přítele a životního druha profesora Leoše Vytlačila, přednosty Gynekologicko-porodnické kliniky Fakultní nemocnice Brno-Bohunice, se kterým se seznámila, jak jinak, při jednom smutném případu zavražděných novorozenců, kdy si Leoška, jak jej nyní nazývala, pozvali s Vildou Jonášem jako experta na pomoc.

Tedy u svého Leoška budila kapitánka veselí vždy, když společně sledovali v televizi nějakou kriminálku a zasmušile ustaraný detektiv řešící nějakou vraždu tam napochodoval se spisem pod paží. Onen spis míval obvykle pouhých třicet až čtyřicet stran, zřejmě proto, aby se dotyčný herec příliš nenadřel, načež si kapitánka vždy vzpomněla, čím se musí probírat a co musí tahat v práci, a propukla v neutišitelný řehot. A ten vyvolal další řehot u jejího životního druha, což mělo za následek, že napětí z rádoby dramatického příběhu otřásajícího televizní obrazovkou se u nich změnilo v neskonalé pobavení z komedie.

Případ, který měla kapitánka na starosti, tentokrát za pomoci svého šéfa plukovníka Motla, totiž doputoval konečně ke svému konci. Předcházelo tomu odsouzení u soudu krajského, odvolání u soudu vrchního a úspěšné dovolání obžalované u soudu nejvyššího. Pak přišlo další stání opět u soudu vrchního a druhé, ovšem tentokrát neúspěšné dovolání, u soudu nejvyššího, znamenající potvrzení druhého rozsudku vrchního soudu.

A to ještě kapitánka netušila, že tahle vražda bude nakonec vykoupená pouhými třemi a půl roky strávenými ve vězení.

Už tak si s posmutnělou ironií říkala, že tenhle případ by nazvala „Oprávněná vražda“. Tedy, ne že by si osobně myslela, že vražda může být oprávněná, jenže díky tomu čurbesu, který se kolem tohoto případu rozpoutal, si o podobné označení přímo říkal.

Vilda Jonáš, který pro ni byl cosi jako policejní táta a od něhož se naučila věci, které vám v policejní akademii nepoví, ji dobře znal a chápal, co se jí honí v hlavě. Laskavě jí pověděl: „Vždyť můžeš být, Jaruško, spokojená. Vrchní soud si nakonec svůj a také váš, tedy tvůj a Jardův, a koneckonců také názor krajského soudu obhájil. I když, pravda, ten trest je spíš symbolický. Protože určitě nebude odseděný celý. Ale s tím už nic nenaděláte.“

Kapitánka mávla rukou a řekla: „Já vím. Ale kdybych si já husa alespoň ustřihla delší stuhy na svázaní těch svazků.“

Jonáš se začal přehrabovat v šufleti se slovy: „Já tady tu stuhu někde mám…“

„Děkuji, ale už jsem to zauzlila,“ mávla kapitánka podruhé svojí štíhlou pravicí.

Večer potom ležela doma v jejich široké posteli sama, protože Leošek měl jednou zase noční službu a ona nemohla usnout, neboť se jí ten případ promítal v hlavě od začátku…

2

O tři a půl roku dřív

Všechno začalo jednoho červnového večera u travarici, chorvatské aromatické bylinné pálenky, v Novém Lískovci v restauraci poblíž domova plukovníka Jaroslava Motla, šéfa brněnské mordparty.

Plukovníkova manželka Kateřina, profesorka a přednostka Ústavu soudního lékařství Brno, byla na vědecké konferenci ve Vídni. Vrátit se měla až následující den, a tak se Motl, kterému se nechtělo vařit, vypravil do nedaleké dalmatské restaurace, kam občas chodívali s Káčou, jak profesorku nazýval on a jejich kamarádky a kamarádi, na něco dobrého k jídlu a obvykle to zapili voňavým vínem z Chorvatska.

Plukovník si objednal brancina, tedy mořského okouna na grilu s mangoldovými bramborami, a k tomu bílé chorvatské víno.

Aby mu čekání na přinesení jídla lépe ubíhalo, popíjel pomalu štamprličku zmíněné dalmatské travarici a zahloubal se přitom do sportovní stránky novin.

Z jeho úvah nad výkony fotbalové Zbrojovky jej vytrhlo přátelské: „Nazdar, Jardo!“

Překvapeně zdvihl oči a uviděl ramenatou postavu Rostislava Průchy, spolužáka ze základní školy. Po jejím absolvování se jejich cesty rozešly, Motl pokračoval na gymnáziu a Průcha se šel učit na automechanika.

Neviděli se už víc než dva roky a naposledy to bylo také tady, v dalmatské restauraci. Průcha totiž bydlel v nedalekých Kohoutovicích a v restauraci měla jeho rodina narozeninovou oslavu. A zrovna tehdy tam byli také Káča a její plukovník.

Po oboustranně nadšeném přivítání si Průcha objednal to stejné, co Motl, a plukovník se jej konečně zeptal:

„Co tu pohledáváš? Hádám, že o náhodu se asi nejedná.“ Průcha zavrtěl hlavou: „To tedy nejedná. Já bych ti zavolal, jenže se mi podělal starý mobil, a já tak nemám jediné číslo. Tak jsem se vydal k tobě domů. No a z trolejbusu jsem si náhodou všiml, jak míříš sem do restaurace.“ Přiťukli si travaricou a Motl se zeptal: „Tak co tě, Rosťo, tedy přivádí?“

Průcha poválel doušek travarici na jazyku, zatvářil se blaženě a děl: „Do prkýnka, to je ale dobré pití.“

Pak si dal ještě jeden, malinkatý doušek a odvětil:

„Přivádí mě to, že mi zmizel šéf. A mám pocit, že se mu nic dobrého nepřihodilo.“

„Kde se to stalo? Tedy, kde vlastně pracuješ?“

„Teď už pár let ve Šlapanicích v jednom malém autoservisu na Riegrově ulici. Jsme tam tři, já, kamarád Patrik Hubálek a ten šéf, tedy majitel. Vlastně dnes jsme majitelé všichni tři.

Ten, koho mám na mysli a dělá nám šéfa, se jmenuje Emil Záruba. Je to vlastně taky kamarád. Všichni tři jsme se kdysi učili na jednom učilišti a nakonec se sešli u Emila. On má na té Riegrově ulici takový větší rodinný dům a ve dvoře a bývalé stodole tam vybudoval a začal provozovat ten svůj autoservis.

Specializujeme se hlavně na americká auta a na autoelektriku. I když tedy v případě zájmu uděláme a opravíme cokoliv.

Pokud si někdo přeje nějakou americkou káru, Emil má kontakty, přes které ji sežene. Buď někde v západní Evropě, už jsme však také dovezli auta přímo z USA.

Potom je upravíme podle našich předpisů, případně také opravíme a zákazník se dočká svého vytouženého autíčka.

Kromě toho se také specializujeme na autoelektriku všeho druhu – rádia, navigace, alarmy, kamery a já nevím co ještě.“

„A daří se vám?“ zvědavě se zeptal Motl.

„Jo, celkem jo, nemůžu si stěžovat,“ přikývl Průcha. „On je Emil takovej shánčlivej, dokáže se postarat o kšefty. A pokud jde o mě a Patrika, ví, že nám může věřit a že umíme makat. Na druhé straně si tam zase přijdeme na velice slušné peníze, takže si fakt nemůžu stěžovat. A Patrik také ne.

Což je taky ten důvod, samozřejmě kromě toho, že Emil je kamarád, proč si dělám, vlastně děláme, pro Patrika to platí taky a já tu jsem i jeho jménem… Tedy proč si děláme o Emila starost.“

3

Mezitím jim majitel restaurace přinesl víno a objednaná jídla, do kterých se hned pustili.

Když skončili, a náramně si pochutnali, přiťukli si vínem a Motl vyzval kamaráda: „Tak mi konečně pověz, o co jde.“

Pak ještě plukovník vyndal mobil, položil jej mezi ně a zapnul nahrávání se slovy: „Nebude ti vadit, když si ten náš hovor nahraji?“

Průcha zavrtěl trochu udiveně hlavou a řekl: „Nebude, ale proč to chceš nahrávat? To jsem jako v hospodě u výslechu? Ty mě lekáš, Jardo. To je skoro jako, promiň, profesionální deformace.“

Plukovník se usmál, protože jej kamarádova reakce dost pobavila, i když ji chápal. Vysvětlil mu proto: „Já nejsem soukromý detektiv, abych začal jen tak pátrat. A navíc jsem šéf krajské mordparty, jak víš. Řešíme násilné trestné činy se sazbou pět let kriminálu a víc.

Vlastně bys měl správně jít třeba na šlapanické obvodní oddělení a tam podat oznámení. Oni by se dali do patřičného vyšetřování, předali to případně okresní kriminálce a ti, pokud by naznali, že mohlo dojít u tvého šéfa k nějaké závažné újmě, by to pak předali k nám.“

„No jo, ale my už Emila spolu s Patrikem postrádáme deset dní. Určitě se mu něco zlého přihodilo,“ namítl Průcha. „Kdyby to šlo úředně, jak říkáš, jen by se vše zbytečně zdržovalo. Alespoň podle mě.“

Motl pokýval souhlasně hlavou a pověděl: „Právě proto tu dávám ten mobil, abych tvoje podání vysvětlení, jak tomu říkáme, nahrál. Ber to jako službu kamaráda.

Pokud naznám, že tvé obavy nejsou liché, což asi nebudou, jak si dovoluji tipovat, nechám tu tvoji výpověď u nás někomu přepsat. Ty to pak už jen přijdeš zkontrolovat a podepsat a ušetříš si čas.

A já případ někomu přidělím, zahájíme takzvané úkony v trestním řízení a začneme úředně pátrat po tom tvém šéfovi.

Bereš?“

„No, jo, proč ne. To zní rozumně,“ přikývl Průcha.

„Tak se ptej, na co chceš. A nahrávej podle libosti.“

4

Motl tedy vyzval kamaráda: „Tak to vezmi od začátku. Co to vlastně je za firmu, kde pracuješ?“

Průcha se nadechl, trochu si uspořádal myšlenky a dal se do vyprávění: „Žádný velký podnik to není.

Emilova, teď vlastně naše společná firma se jmenuje ZAREM. Jako Záruba Emil.

Abych to vysvětlil. Původně v ní dělal jen Emil sám. Postupně ale nestíhal, tak přijal nějaké dva zaměstnance, ale s těmi neudělal dobrou zkušenost, protože mu tam hospodařili jako ve svém… Vlastně spíš kradli.

Potom jsme se někdy před osmi roky náhodou potkali v jedné restauraci ve středu Brna. Já, Patrik Hubálek a Emil. Zrovna jsme tehdy s Patrikem pracovali v jednom firemním autoservisu, ale moc se nám tam nelíbilo. Tedy přesněji řečeno napřed se nám tam líbilo, ale pak přišlo nové vedení, zaváděli, jak tomu říkali a dnes se to zhusta děje, nově metody řízení, prostě buzerovali čím dál víc, platili čím dál hůř. Tak jsme si s Patrikem řekli, že pitomce ze sebe dělat nebudeme a dali jsme výpověď.

Jenže co dál, že jo?

No, a tehdy jsme se právě potkali s Emilem, kterého jsme znali jako takového rovného chlapa, který co slíbí, to dodrží.

Slovo dalo slovo a nejprve jsme to u Emila zkusili oba s Patrikem jako OSVČ. Docela nám to klapalo, takže nakonec jsme se domluvili tak, že Emil tu svoji firmu změnil na eseróčko. On má čtyřicet procent a my s Patrikem jsme do toho dali také své našetřené peníze a máme po třiceti procentech. Tak si taky dělíme zisk. Zároveň jsme se rovněž domluvili na tom, že šéfovat tomu bude Emil, protože on je na takové věci nejlepší.

A holt musí být někdo, kdo rozhodne, protože dohadovat se věčně nemůžeme.

A tak to tedy spolu klepeme až do dneška.

Jenže teď holt máme problém, protože Emil je v… Prostě zmizel.

To je samozřejmě pro firmu problém, protože to byl on, kdo sháněl většinu kšeftů. I když, pravda, máme už jisté jméno a fungujeme do značné míry samospádem.

Jenže samozřejmě nejde jenom o firmu. Máme prostě strach o kamaráda.

Protože u Emila rozhodně není normální, aby někam zahučel a nedal o tom předem vědět.

To on prostě nedělá a taky se mu to nikdy nestalo.

Alespoň co já pamatuju.“

5

Motl oběma dolil víno a zeptal se: „Jak dlouho, Rosťo, o tom Emilovi nevíte?“

Průcha se krátce zamyslel, vzal si na pomoc prsty na rukou a pomalu odpověděl: „Dneska máme třicátého května… Naposledy, pokud se tedy nás dvou, myslím Patrika a mě, týče, s Emilem mluvil u něj doma Patrik před deseti dny. Tedy dvacátého, v pátek. A bylo to myslím někdy kolem deváté nebo desáté hodiny večer. Patrik bydlí ve Šlapanicích jako Emil.“

„Od té doby jste ho ani jeden neviděli?“ ujišťoval se Motl.

Průcha přikývl: „Jo, přesně. A divný je, že i Emilův mobil zůstal v kanceláři ve firmě.“

„Co vám pověděla jeho manželka?“ ptal se dál Motl.

„Pokud je ovšem ženatý.“

„Jo je. Jana, Emilova žena, mi pověděla dva dny na to, tedy dvaadvacátého, že Emil odjel do Německa pro auto. Je fakt, že jsme tam měli pro jednoho zákazníka koupit auto původem z USA, pro které měl Emil zajet, tak mi to napřed nebylo divné.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

1

2

3

4

5