Kathryn Taylor

Stopy minulosti

Dunmor Castle

Originální název: Dunmor Castle – Das Licht im Dunkeln

Vydáno u Bastei Lübbe AG, Köln, 2019

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2019 by Bastei Lübbe AG, Köln

Translation © Dagmar Hoangová, 2020

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9363-6 (epub)

ISBN 978-80-243-9364-3 (mobi)

Pro moje děti

1

Lexie běžela, jak nejrychleji mohla, měla ale pocit, že její nohy jsou z olova. Každý krok pro ni byl těžký. V panice se podívala přes rameno a viděla, že se stín blíží. Zanedlouho ji dohoní.

Nic ti neudělám.

Hlas zněl přívětivě. Lákavě. To ale její strach jen zvětšovalo.

Zůstaň tady. Neutíkej.

Zrychlila tempo, i když věděla, že nemá šanci.

Hned ji dožene. A pak…

Do jejího vědomí proniklo kovové skřípání, hlasité a tak hrozivé, že zůstala vyděšeně stát a hleděla do ostrého světla, které ji najednou oslnilo. Instinktivně zvedla paži, aby si chránila oči. Kravál narůstal, byl skoro nesnesitelný. Srdce jí divoce pádilo. Něco kolem ní proletělo tak těsně, že jasně cítila průvan. Pak zavládlo ticho. Bylo tu už jen světlo, které na ni teď mířilo z druhé strany.

Bouchly dveře auta. Někdo ji popadl za paže.

„Zatraceně, zešílela jste?“ V hlubokém hlase, který na ni mluvil, se vznášel vztek. „Málem jsem vás přejel!“

Zasáhl ji poryv větru, rval tenkou látku její noční košile a na okamžik ji připravil o dech. Pod bosými chodidly cítila tvrdý asfalt a najednou i chlad.

„Slečno, slyšíte mě?“

Poslední mlha snu se rozplynula. Spatřila muže, jemuž hlas patřil. Měl černé vlasy, výrazně modré oči a na sobě tmavou koženou bundu. Byly to jeho ruce, které objímaly její nadloktí.

„Víte, kde jste?“

Lexie se stísněně rozhlédla a konečně začala vnímat okolí. Stála v měsíčním světle někde na silnici v dost osamělé krajině. Na pozadí tmavomodré noční oblohy se zřetelně zvedaly kopce, domy tu ale žádné nebyly. Vzduch voněl solí, jako by bylo nablízku moře, a vítr foukal tak silně, že se jí noční košile začala zase třepotat.

Noční košile! pomyslela si a polekaně se na sebe podívala. Měla jen ji. Žádné boty. Ani kabát.

A pak tu bylo ještě auto. Velké černé BMW. Stálo o pár metrů dál napříč silnicí předkem k ní. Reflektory, které pořád ještě svítily, ozařovaly stopy pneumatik, které se táhly v mnoha zatáčkách po asfaltu. Jedna z nich vedla přesně k místu, kde stála.

Pomyslela na pronikavý zvuk, který ji tolik vyděsil, a došlo jí, co to bylo ‒ skřípající brzdy. Proto stál ten vůz tak divně. Zastavil v plné rychlosti a při pokusu se jí vyhnout se dostal do smyku. Protože pobíhala v noční košili někde venku po okresní silnici.

Což mohlo znamenat jen jedno… Roztřásla se.

„Vždyť vy mrznete!“ Muž si svlékl bundu a položil ji neznámé na ramena. Strkal ji ke svému autu.

„Pojďte, posaďte se.“

Nebránila se, když jí pomáhal na sedadlo spolujezdce. Kožené čalounění bylo měkké a vnitřek vozu s lesklým lakovaným dřevem a spoustou chromu vypadal ušlechtile. Přesně jako v Andrewově autě, pomyslela si a zavrtala se ještě o něco víc do příliš velké bundy, která ji obklopovala příjemným teplem. Byla v ní cítit voda po holení, cizí a mužná, a přestože voněla příjemně, připomínala jí, že se ještě nemůže uvolnit.

Stalo se to znovu a připadala si stejně bezmocná a zmatená jako jindy. Jenže to musela tentokrát vysvětlovat cizímu muži, který právě nasedl na straně řidiče.

K tmavým džínsům a elegantním černým botám měl oblečenou jen světle šedou košili. I když se zdálo, že mu není zima, měla Lexie hrozně špatné svědomí. Nejen kvůli bundě. Přivedla ho do nebezpečí.

„Mrzí mě to.“ Její hlas zněl zastřeně. Pokusila se omluvně usmát. Neudělalo to na něho patrně velký dojem, protože zůstal vážný.

„Jak se jmenujete? Víte to?“

Podíval se na její noční košili, která vykukovala zpod bundy. Cítila, jak jí do tváří vystřelila červeň. Očividně si myslel, že není úplně při smyslech. Což byla trochu pravda.

„Lexie,“ řekla ochraptěle. „Lexie Cavendishová.“

„A co děláte tady venku?“ V jeho hlase byla opět přísnost, i když spojená se starostlivostí.

Přitáhla si bundu ještě těsněji k tělu.

„Já… měla jsem zlý sen.“

Obrazy se okamžitě vrátily. Tak živě, že se zachvěla. Byl to vždy stejný sen. Pronásledoval ji už mnoho let. Vždycky v něm utíkala, prchala před bezejmennou hrozbou, z níž jí stydla krev v žilách. Ale nebyla to žádná obluda, co ji pronásledovala. Ani konkrétní postava. Jen tmavý stín bez tváře. Ublížil by jí, kdyby se zastavila, i když šeptem tvrdil opak. Lhal, to instinktivně věděla, proto utíkala jako o život. Běžela a běžela, dokud… se neprobudila. V nejlepším případě ve své posteli. Ale někdy také ne.

„Zlý sen?“ Muž povytáhl obočí. „Nemá člověk něco takového, když spí?“

„Já spala,“ řekla. „Jen… přitom někdy vstanu.“

Zdálo se, že mu svitlo, co je problém. „Vy jste náměsíčná?“

Lexie přikývla. „Občas.“

„To je nebezpečné.“

Znovu kývla. Jako by to nevěděla!

Nedokázala by spočítat, kolikrát se dostala do podobně nebezpečné situace. Jednou vypadla z okna a zlomila si ruku, podruhé si přivodila tržnou ránu na hlavě, protože narazila do stromu. Tentokrát to ale mohlo skončit smrtí…

Ta myšlenka očividně zaměstnávala i muže.

„Uvědomujete si vůbec, jak těsné to bylo?“ Zafuněl a bylo na něm vidět, jak je z toho, co se právě stalo, stále ještě v šoku. „Objevila jste se najednou na silnici. Naštěstí jsem měl zapnutá dálková světla a včas jsem vás spatřil. Okamžitě jsem začal brzdit a doufal, že uskočíte. Vy jste tam ale jen stála a nehýbala se.“ Zavrtěl hlavou. „Byl to opravdu jen zlomek vteřiny. Kdybych se vám už nemohl vyhnout…“

Nechtěla si to představit stejně jako on.

„Mrzí mě to, opravdu,“ ujistila ho. „Nedokážu to kontrolovat. Někdy jen přecházím po místnosti, když ale dojde k nejhoršímu, běžím hodně daleko, aniž bych si toho byla vědoma.“

Muž svraštil čelo. „Nemáte nikoho, kdo by dohlédl, aby se vám nic nestalo?“

Pravděpodobně ta otázka směřovala k tomu, jestli má nějakého muže. Nebo prostě rodinu. Lidi, kteří by se o ni postarali. Těch ale moc v jejím životě nebylo.

„Ne. Já… nejsem odsud. Navíc se mi to už dlouho nestalo.“

Opravdu si myslela, že ta její náměsíčnost skončila. Poslední dva roky byly klidné. Žádné zlé sny, žádné noční výlety. Určitě to souviselo i s tím, že našla zaměstnání svých snů a její práce ji činila šťastnou. Byla pevně odhodlaná dívat se jen dopředu, nikoli zpátky. A fungovalo to. Až do dneška.

To, že ji ten sen o stínu najednou zase tak usilovně pronásledoval, muselo být tímto krajem. V Donegalu, severní provincii Irska, ještě nikdy nebyla. Od chvíle, kdy dorazila před několika hodinami po dlouhé jízdě do pobřežního městečka Cerigh, ji ale neopouštěl pocit, že to místo zná.

Domy s většinou bíle omítnutými fasádami a úzké uličky jí připadaly podivně známé. Ne kvůli podobnosti s jinými místy, která už navštívila. Ta blízkost zacházela dál.

Vyznala se tu.

Když přijížděla na náměstí, věděla ještě dřív, než zahnula za roh, že nalevo na jeho konci bude stát kostelík obehnaný kamennou zdí. Hrozně ji vyděsilo, že tam ten kostel skutečně je. Stejné to bylo i s hostincem Castle Inn, v němž si pronajala pokoj. Už předtím, než vstoupila do velké restaurační místnosti, si byla jistá, že bude protáhlá s nízkým stropem a dvěma velkými koly od vozu na zdi napravo a nalevo od baru. Což také souhlasilo.

Byl div, že nemohla najít klid, když se po talíři irského dušeného, které jí hostinská s vážným obličejem naservírovala, odebrala do svého pokoje, aby si odpočinula na zítřejší schůzku? Nedávalo to prostě smysl. Nemohla tohle místo znát, protože se narodila v Anglii a vyrostla v Americe. Naposledy žila v New Yorku, než se před dvěma roky přestěhovala do Dublinu, aby tam nastoupila na nové místo. Jistě, v poslední době jezdila častěji se svým šéfem Andrewem na obchodní cesty, ale ne do Donegalu. A výlety s přítelkyní Betty vedly vždy jen do Kerry na jihu ostrova, protože tam bydleli rodiče Bettyina snoubence Kena. Na severu rozhodně nikdy nebyla a zcela určitě ne v Cerighu.

„Je vám opravdu dobře?“

Mužova otázka ji vytrhla ze zamyšlení.

„Co? Ano… jde to.“ Znovu se nesměle usmála.

„Děkuju, že jste mě nepřejel.“

„Bylo to i v mém zájmu,“ odpověděl jí tentokrát s úsměvem.

Když se netváří tak vážně, vypadá moc dobře, pomyslela si a poprvé si ho prohlédla pozorněji, zaznamenala jeho klasický profil a hranatou bradu, ale i tmavé stíny pod nezvykle modrýma očima a strniště vousů na tvářích. Zdálo se, že je už dlouho na cestě. Vypadal unaveně. Navíc byl sice jednoznačně starší než ona, ale mladší, než si na začátku myslela. Bylo mu nanejvýš pětatřicet.

„Můžu vás někam odvézt?“ zeptal se a ona si polekaně uvědomila, že na něho příliš dlouho zírá.

Krátce zaváhala, protože mu už nechtěla být na obtíž, nevěděla ale, jak daleko ve spánku doběhla, byla proto odkázaná na jeho pomoc.

„Znáte Castle Inn v Cerighu?“

Přikývl, nastartoval vůz, otočil ho a rozjel se po vinuté silnici. Dvakrát odbočili a po chvíli vjeli do vesnice, kde momentálně panoval klid. Odpoledne vypadalo to místo ještě úplně jinak, úzké ulice byly plné lidí a panoval v nich pestrý shon. Budovy zdobil bezpočet vlajek a řetězů s korouhvičkami, protože Cerigh měl v následujících dnech oslavit své pětisté jubileum. Celé týdny se na to plánoval rámcový program s různými akcemi a podniky. Kromě toho četné plakáty na víkend oznamovaly folkový festival, pro který se už stavěla na poli za městem velká tribuna. Hrát při něm podle oznámení měli také Irish Badgers. Lexie se sice divila, že jedna z nejznámějších folkových kapel Irska vystupuje právě v téhle díře, vysvětlovalo to ale patrně, proč je tu už teď taková vřava.

Většina lidí už očividně spala, protože v domech, kolem nichž projížděli, svítilo jen velice málo světel. Lexie vrhla pohled na údaj na palubní desce vozu. Viděla, že je krátce před druhou hodinou ranní. Pravděpodobnost být přejeta v tuto dobu na osamělé silnici byla obvykle dost malá.

„Proč jste vlastně ještě tak pozdě na cestě?“

Muž se na ni překvapeně podíval. Lexie si byla vědoma toho, jak podezíravě její otázka zněla.

„Promiňte,“ dodala rychle. „Nic mi do toho pochopitelně není. Nechtěla jsem být dotěrná. Myslela jsem jen…“

„Že mám už dávno spát?“ Zkřivil ústa. „To bych rád, věřte mi. Moje letadlo z New Yorku ale mělo šest hodin zpoždění a pak se vyskytly problémy v půjčovně aut. Proto jsem cíle své cesty bohužel ještě nedosáhl.“

„Och.“ Přijíždí z Ameriky? Lexie předpokládala, že je místní, protože mluvil anglicky s irským přízvukem. Možná se prostě vrací domů. Chtěla se ho zeptat, kde přesně bydlí, než k tomu ale došlo, řidič zastavil.

„Jsme tady.“

Vchod hostince ležel ve tmě, jako skoro celý zbytek domu. Jen jedno okno v prvním poschodí bylo slabě osvětlené.

„Zdá se, že je ještě někdo vzhůru.“ Muž se podíval okénkem auta k rozsvícenému oknu.

Lexie nešťastně zavrtěla hlavou. „Tam nahoře je můj pokoj,“ vysvětlila. „Pravděpodobně jsem nechala svítit lampičku na nočním stolku.“

Udělala to nejen pravděpodobně, ale zcela jistě. Zásadně nechávala v noci svítit světlo v ložnici. Byla to jen jedna z mnoha jejích úzkostí, protože ji ten člověk ale určitě považoval za divnou, raději se o tom nezmínila. Navíc si právě uvědomila, že existuje mnohem naléhavější problém.

„Nemám klíč!“

Nevěděla, jak opustila dům, natož jak se dostane dovnitř. Zaplavila ji nová vlna zoufalství, protože jí byla ta situace hrozně nepříjemná. Nejen proto, že sedí v noční košili v autě cizího člověka, kterému dělá zbytečné potíže. Teď musí ještě zazvonit na hostinskou a vysvětlit jí, proč…

„Dveře nejsou zamčené.“ Mužova poznámka přerušila její pochmurné myšlenky.

„Jste si jistý?“

Přikývl. „Divil bych se, kdyby to tak nebylo. Sheila a Fred je nechávají odemčené, aby hosté mohli svobodně přicházet a odcházet.“ Uculil se, když na něho překvapeně zírala. „Vy nejste z venkova, že?“

„Ne,“ řekla. On ale pocházel opravdu odněkud z okolí, když věděl, že se majitelé hostince jmenují Sheila a Fred. A je-li pravda, co říká, a dveře opravdu nejsou zamčené, dostane se bez problémů do domu. Vysvětlovalo to také, jak ho mohla opustit.

„Tak do toho. Podíváme se, jestli jsem měl pravdu.“ Muž vystoupil, Lexie ale chvíli trvalo, než zareagovala. Když konečně sáhla po klice, byl už na její straně a otevřel dveře. Podal jí ruku. Vděčně se jí chopila a nechala si pomoct z vozu.

Když stála vedle auta, cítila skrz bundu chlad časného dubnového rána. Dlažba pod jejíma bosýma nohama a obláček páry před ústy jí ukázaly, v jakém bezpečí byla uvnitř vozu. Tady venku měla pocit, že po ní znovu sahají stíny zlého snu. Na okamžik pocítila strach z toho, že půjde do hostince sama.

Chtěla svému zachránci poděkovat a rozloučit se, v tu chvíli k nim ale dolehly hlasy. Krátce nato vyšlo zpoza rohu pět mladíků, kteří se k nim blížili. Museli to být teenageři a byli jednoznačně pod vlivem alkoholu, protože nedokázali ani jít rovně. Navíc mluvili příliš hlasitě a hloupě se smáli, když se navzájem podpírali, aby udrželi rovnováhu.

Jeden z mladíků se zastavil, když zpozoroval Lexie a jejího společníka. Zdálo se, že si i přes očividně zamlžený mozek všiml, že je Lexiino ustrojení neobvyklé, protože si ji prohlížel od hlavy po paty. Ostatní zůstali také stát a zírali na ně.

Muž okamžitě přistoupil k Lexie a postavil se tak, aby ji jeho záda a široká ramena chránila před pohledy.

„Co je tady k čumění?“ křikl a ovinul kolem Lexie paži. „Pokračujte v cestě, honem!“

Varování v jeho hlase se nedalo přeslechnout a neuniklo ani mladíkům, kteří spolu prohodili pár slov a pak stejně hlasitě jako předtím táhli dál.

Když zmizeli za dalším rohem, muž Lexie pustil a ustoupil o krok, čehož skoro litovala.

Wow, pomyslela si stále ještě přemožena tím, s jakou samozřejmostí ji právě ochránil. A nebylo nepříjemné, že byl přitom u ní tak blízko. Naopak…

„Odvedu vás raději ještě dovnitř,“ prohlásil muž. Lexie krátce přemýšlela, jestli nemá odmítnout. Pomyšlení na tmavý lokál a chodby hostince jí ale pořád ještě nahánělo strach. Vyhlídka, že to nebude muset udělat sama, byla prostě příliš lákavá.

„Děkuju,“ řekla a potlačila myšlenku, že toho pro ni udělal už dost. Duchapřítomně se jí vyhnul a nepřejel ji. Přivezl ji sem. A přenechal jí svou bundu, bez jejíhož tepla by šok z prožitého patrně tak rychle nepřekonala. Na to, co by se stalo, kdyby se probudila sama někde ve tmě, nechtěla raději ani pomyslet. Vděčila mu opravdu za hodně a neznala ani jeho jméno.

„Ještě jsem se vás vůbec nezeptala, jak se jmenujete.“

Muž se usmál a podal jí ruku.

„Promiňte, že jsem se nepředstavil. Jsem Grayson Fitzgerald.“

Proboha! pomyslela si Lexie zděšeně a cítila, jak jí z obličeje mizí krev.

2

„Miss Cavendishová?“ Grayson Fitzgerald sevřel znovu rukama její nadloktí a skepticky si ji prohlížel. „Je všechno v pořádku? Jste najednou úplně bílá!“

„Já…“ Vysvobodila se z jeho stisku a instinktivně udělala krok zpátky. „Myslím, že bych si měla lehnout.“

Bylo to dokonce nezbytně nutné, protože jí nohy najednou zeslábly a v hlavě přeskakovaly myšlenky, když upírala pohled na toho muže.

Grayson Fitzgerald. Samozřejmě. Měla ho poznat, viděla už přece jeho fotografie v příslušných ekonomických magazínech. Na nich měl ale obleky a vypadal nepřístupně. A jeho oči nebyly tak modré. Navíc nemohla vědět, že se tady objeví. Co k čertu dělá v Cerighu? Ó ne, co když…

„Miss Cavendishová?“ Grayson Fitzgerald ji s pokrčeným čelem pozoroval. Bylo jí jasné, že na něho zírá. „Pojďte.“

Zavěsil se do ní a vedl ji pár kroků ke vchodovým dveřím hostince, které opravdu nebyly zamčené.

„Nemusíte jít se mnou,“ zaprotestovala, protože měla najednou dojem, že to není dobrý nápad.

„Jaké číslo pokoje?“ zeptal se, aniž věnoval pozornost její námitce, a strčil ji do dveří.

„Pět.“ Lexie polkla, když pohlédla do lokálu, který byl jen velice slabě osvětlený měsícem. Zadní část ležela úplně ve tmě. Zdálo se, že černota čeká jen na to, aby ji pohltila…

Vyděšeně mžourala do světla, které najednou vzplanulo. Když se otočila ke Graysonu Fitzgeraldovi, spatřila, že vytahuje ruku zpoza závěsu vedle dveří. Očividně věděl, že se tam nachází vypínač stropního osvětlení. Netušil, jak velkou laskavost jí udělal, když ho stiskl.

„Nechceme přece vrazit do nějakého nábytku,“ řekl a cílevědomě ji vedl ke dveřím vedle baru na druhém konci místnosti, za nimiž se nacházely schody k pokojům hostů. Dal Lexie přednost a následoval ji nahoru do úzké chodby pokryté prošlapaným kobercem.

Lexie zmáčkla vypínač na stěně a oddechla si, když se i tady rozsvítila světla a tma zmizela. Srdce jí přesto bušilo, bylo to ale spíš kvůli Graysonu Fitzgeraldovi, který šel těsně za ní.

Jak může být osud tak podlý? O projekt v Cerighu se měl ve skutečnosti postarat její kolega Ryan Monsworth. Až na poslední chvíli se Andrew rozhodl, že místo něho pošle Lexie. Cítila se polichocena, že chce přenechat vnitřní zařízení té přestavby raději jí. Jinak Andrewa často při projektech provázela, tentokrát jí ale ponechal úplně volnou ruku, což považovala nejen za projev velké důvěry, ale viděla to i jako šanci se osvědčit. Proto to chtěla udělat obzvláště dobře. Ale místo toho, aby se koncentrovala na svůj úkol, byla roztěkaná a nesoustředěná, protože ji to místo úplně vyvádělo z míry. A jako by to nebylo dost zlé, vběhla teď právě před auto Andrewovu nejtvrdšímu konkurentovi. V noční košili.

V duchu zasténala při pomyšlení, jaké by bylo potkat po této noci Graysona Fitzgeralda znovu. Což je v následujících dnech docela dobře možné, protože tu má očividně něco na práci. Ale co? Proč přijel úspěšný newyorský obchodník s nemovitostmi a šéf firmy Fitzgerald Holding, kterou založil, osobně do toho malého, zapadlého místa?

Musely ho sem přivést soukromé důvody, protože tu byla široko daleko jen jedna budova, která by pro něj mohla být obchodně zajímavá, a tou byl Dunmor Castle. Prodej hradu, který se tyčil nedaleko na útesech přímo u Atlantiku, byl ale podle Andrewa prakticky uzavřený. Howard Enterprises převezme stavbu vyžadující částečnou renovaci a promění ji v luxusní hotel, který později se ziskem prodá. Proto je Lexie tady. Prohlédne si tamní prostory a vytvoří koncept vnitřního vybavení, který má být předložen případným kupcům. Skutečně mají už také zájemce, skupinu investorů ze Spojených arabských emirátů. Zdálo se tedy, že je všechno hotové. Je ale opravdu náhoda, že se zde Grayson Fitzgerald objevil právě teď?

Andrew by tím rozhodně nebyl nadšený. Nenáviděl Fitzgeralda, protože se často zajímal o stejné objekty a v poslední době ho několikrát z obchodu vyšoupl. To se tentokrát v žádném případě nesmí stát, na to byla transakce pro Howard Enterprises příliš důležitá. Proto Lexie udělá dobře, když si od Graysona Fitzgeralda udrží co největší odstup.

Najednou se zastavila a otočila se.

„Myslím, že já…“ Zmlkla a zvedla k němu oči, vyděšená tím, jak blízko u ní stojí. „Já… si už poradím,“ dokončila větu a vyklouzla z bundy, aby mu ji vrátila.

Bez tepla a váhy cizího oděvu na ramenou si připadala nepříjemně bezbranná. A zájem, který ležel ve zkoumavém pohledu Graysona Fitzgeralda, to nijak nezlepšoval.

Vždycky, když se na ni nějaký muž takhle díval, se za normálních okolností stáhla. Neuměla dobře flirtovat a pro něco jiného se nehodila už vůbec, jak jasně dokazovalo její krátké manželství s kolegou. Po Mattu Cavendishovi jí zůstalo jen jméno a poznání, že je velice komplikovaná. I kdyby na flirtování byla, byl by Grayson Fitzgerald rozhodně poslední muž na světě, kterému by se směla dívat hluboko do očí. Což jí ale nezabránilo v tom, aby to přesto dělala. Bylo to, jako by ji jeho pohled magicky přitahoval…

Vyděšená sama sebou a směrem, jímž se nechtěně ubírají její myšlenky, Lexie trochu couvla.

„Myslím, že bych měla opravdu ještě chvíli spát.“ Otočila se a udělala pár kroků ke dveřím pokoje. Až odtamtud se podívala zpátky. „Ještě jednou mockrát děkuju ‒ za všechno.“

Zvedl koutek úst k úsměvu, který bušení jejího srdce neuklidnil.

„Raději se zamkněte.“ Ještě na ni kývl, pak se otočil a scházel po schodech. Krátce na to zmizel. Lexie slyšela dole bouchnutí dveří.

Stále ještě roztřesená za sebou zavřela dveře pokoje a opřela se o ně zády. Proboha, co se to s ní děje? Tam venku je Grayson Fitzgerald. Jen zmínka o tom muži stačila, aby zkazila jejímu šéfovi den. A ona na něho zírala a myslela si, že má krásné oči? Nemohl to omluvit ani její zmatený stav po záchvatu náměsíčnosti. Není chladná obchodnice, která má všechno dokonale pod kontrolou? Jindy se přece nenechá tak snadno vyvést z míry.

Zachovej klid, pomyslela si a udělala to, co dělala vždycky, když hrozilo, že je situace nad její síly. Soustředila se na něco pozitivního, co ji činilo silnou. A v tomto případě to ani nebylo těžké, protože stačilo, aby se rozhlédla po malém pokoji, který si pronajala na následující dny. Se starým dřevěným nábytkem a mírně vybledlými květinovými tapetami vypadal dost staromódně, jí se ale líbil, protože připomínal její pokoj u Petersonových, jediné pěstounské rodiny, kde se cítila opravdu dobře.

Narovnala se a zamkla dveře, jak jí radil Grayson Fitzgerald. Vytáhla klíč ze zámku a položila ho na komodu vedle dveří do koupelny, za malou misku, aby ho nenašla, kdyby byla znovu náměsíčná. Věděla pochopitelně, že je to důležité bezpečnostní opatření, na to jeho radu nepotřebovala. Její noci byly ale už tak dlouho klidné, že na to prostě nepomyslela.

Bylo nepravděpodobné, že se v příštích hodinách vydá ještě jednou na nedobrovolnou procházku. Dvakrát za noc se to nestávalo. Navíc nevěřila, že po tom všem, co se právě stalo, bude moct vůbec ještě spát.

Když ale za několik minut ležela na úzkém lůžku a hleděla ve světle lampičky stojící na nočním stolku k nízkému stropu, cítila, že si rozčilení poslední hodiny vybírá svou daň. V její noční košili ulpěla vůně bundy. Proti očekávání se při jejím vdechování uvolnila. Najednou zavřela v olověné únavě oči a sklouzla do hlubokého, bezesného spánku.

***

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

1

2