Erich Maria Remarque

ČAS ŽÍT, ČAS UMÍRAT

IKAR

Erich Maria Remarque

ZEIT ZU LEBEN UND ZEIT ZU STERBEN

Copyright © 1971 by the Estate of the late Paulette Remarque

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 1980, 2013 by Eva Pátková

ISBN 978-80-249-2073-3

/I/

Smrt měla v Rusku jiný pach než v Africe. V Africe za prudké anglické palby taky ležely mrtvoly mezi liniemi dlouho nepohřbené, ale slunce pracovalo rychle. Za noci vítr přinášel ten nasládlý, dusivý a těžký pach – plyn nafoukl mrtvé a ti se v záři cizích hvězd strašidelně napřimovali, jako by se ještě jednou dali do boje, mlčky, bez naděje, každý sám; – avšak už následujícího dne se začali scvrkávat, nekonečně unavení se choulili k zemi, jako by se do ní chtěli zavrtat – a když pro ně později mohli dojít, byli mnozí z nich už lehouncí a vyschlí a z těch, které někde našli až po týdnech, zbyly málem už jen kostry, volně se klátící v uniformách, jež jim byly najednou příliš velké. Byla to suchá smrt v písku, slunci a větru. V Rusku byla smrt mazlavá a smrdutá.

Lilo celé dny. Sníh mizel. Měsíc předtím ho bylo přes dva metry. Zničená vesnice zpočátku vypadala, že sestává jen ze zuhelnatělých střech; nyní noc co noc nehlučně vyrůstala z klesajícího sněhu. Vykoukly římsy oken, za pár dní nato oblouky dveří, pak schody, vedoucí do rozbředlé běloby. Sníh tál a tál a s ním přicházeli mrtví.

Byli to staří mrtví. O vesnici se bojovalo několikrát: v listopadu, v prosinci, v lednu a teď v dubnu. Dobyli ji a opustili a dobyli a znovu opustili, přišly sněhové bouře a zasypaly mrtvoly, často už během několika hodin tak hluboko, že řadu z nich saniťáci nemohli najít – a pak téměř každý den rozhodil novou vrstvu běloby přes tu spoušť, jako když nemocniční sestra přehodí prostěradlo přes zakrvácenou postel.

Nejdřív se objevili lednoví mrtví. Leželi nejvýš a vylezli začátkem dubna, hned jak začalo ubývat sněhu. Byli na kost zmrzlí a tváře měli z šedého vosku.

Pohřbívali je jako prkna. Na pahorku za vsí, kde neleželo tolik sněhu, jej odházeli lopatami a vykopali jámy do zmrzlé země. Byla to dřina.

U prosincových mrtvých našli zbraně, které patřily mrtvým z ledna. Pušky a ruční granáty klesly hlouběji než těla; občas i helmy. U těchhle mrtvol se osobní známky daly vyříznout snadněji, sněhová voda už látku rozmočila. Stála v otevřených ústech, jako by se ti mrtví utopili. Některým roztály sem tam i končetiny. Když je odnášeli, bylo tělo ještě ztuhlé, ale paže se už klátila a houpala – jako by kynula, strašlivě lhostejně a skoro obscénně. Všem, kdož leželi na slunci, roztály nejdřív oči. Ztratily skelný výraz a panenky zrosolovatěly. Led se v nich rozpustil a pozvolna vytékal ven – oči jako by plakaly.

Pak zas najednou na několik dní přituhlo. Sníh zmrzl a zledovatěl. Už neklesal. Pak se však znovu vrátil líný, teplý vítr.

V povadlé bělosti se nejdřív objevila šedivá skvrna. Za hodinu to byla ruka, křečovitě trčící vzhůru. „Tamhle je už zas jeden,“ poznamenal Sauer.

„Kde?“ zeptal se Immermann.

„Naproti, před kostelem. Nevyhrabeme ho?“

„Na co? Však on už ho vítr vyhrabe sám. Tam vzadu je ještě nejmíň na dva metry sněhu. Tahle zatracená vesnice leží přece níž než všechno ostatní kolem. Nebo snad mermomocí chceš ještě jednu dávku ledové vody do holínek?“

„Jasně že ne.“ Sauer zašilhal ke kuchyni. „Máš tušení, čím nás dnes uctí?“

„Zelím. Zelím s vepřovým, brambory a vodou. Vepřové se ovšem nekoná.“

„Samozřejmě zelí! To je tenhle týden už potřetí.“ Sauer si rozepnul kalhoty a vymočil se. „Loni jsem ještě čural velkým obloukem,“ prohlásil s hořkostí. „S vojenským řízem, jak se sluší a patří. Bylo mi dobře. Prvotřídní žrádlo. Každý den jsme postoupili tolik a tolik kilometrů! Myslel jsem, že budu za chvíli doma. Teď čurám jako civilista, zasmušile a nebaví mě to.“

Immermann si zasunul ruku pod uniformu a líně se drbal. „Mně by bylo fuk, jak čurám – jen kdybych už byl zase civilista.“

„Mně taky. Ale vypadá to, jako bychom měli zůstat vojáky věčně.“

„Jasně. Hrdinové, dokud nechcípnem. Jenom esesáci ještě čurají obloukem.“

Sauer si kalhoty zase zapnul. „Ti si to můžou dovolit. My se dřeme a oni sklízejí slávu. Bojujeme dva tři týdny o nějaké zatracené město a na poslední den přijde SS a vítězně do něho vtáhne před námi. Jen si všimni, jak se o ně pečuje! Mají vždycky ty nejtlustší kabáty, nejlepší boty a největší kus masa!“

Immermann se zašklebil. „Ale teď už ani SS neobsazují žádná města. Teď ustupují. Stejně jako my.“

„Ne jako my. My nevypalujeme a nestřílíme, co nám přijde pod ruku.“

Immermann se přestal škrábat. „Co to s tebou dneska je?“ divil se. „Najednou tak lidsky! Dej si pozor, aby tě nezaslechl Steinbrenner – jinak ještě skončíš v trestné četě. Podívej – sníh před kostelem se propadl! Teď je tam z toho chlapa vidět už i kus paže.“

Sauer se tam podíval. „Jestli obleva potrvá, tak bude zítra přehozený přes nějaký kříž. Je na správném místě. Zrovna nad hřbitovem.“

„Tam je nějaký hřbitov?“

„Samozřejmě. Ty se na to nepamatuješ? Přece jsme tu už jednou byli. Při našem posledním útoku. Koncem října.“ Sauer se natáhl pro svůj ešus. „Tamhle jdou provianťáci! Honem – jinak na nás zbudou už jen splašky.“

Ruka rostla a rostla. Už to nevypadalo, jako by tál sníh – zdálo se, jako by ruka pomalu rostla ze země – jako bledá hrozba a zkamenělé volání o pomoc.

Velitel roty se zastavil. „Co je to tamhle?“

„Nějaký Ivan, pane poručíku.“

Rahe se podíval důkladněji. Mohl už rozeznat vybledlý kus rukávu. „To není Rus,“ prohlásil.

Šikovatel Mücke pohyboval v holínkách palci. Nemohl velitele roty ani cítit. Stál před ním sice v bezvadném pozoru – kázeň byla nad veškeré osobní pocity –, ale aby vyjádřil své pohrdání, hýbal neviditelně palci v holínkách. Blbec, myslel si. Kecal!

„Dejte ho vykopat!“ přikázal Rahe.

„Rozkaz.“

„Nasaďte na to hned několik lidí. Není to moc pěkný pohled.“

Bačkoro, pomyslel si Mücke. Sráči! Že to není pěkný pohled! Jako by to byl první mrtvý, kterého vidíme!

„To je německý voják,“ řekl Rahe.

„Rozkaz, pane poručíku. Už čtyři dny nacházíme jen Rusy.“

„Dejte ho vykopat. Pak uvidíme, co je zač.“

Rahe odešel do své ubikace. Náfuko, říkal si Mücke. Má kamna, teplý dům a železný kříž kolem krku. Já nemám ani Železný kříž I. třídy. A přitom bych si ho zasloužil stejně jako on to své železářství. „Sauere!“ zavolal. „Immermanne! Sem! Vezměte s sebou lopaty! Kdo tam ještě je? Graebere! Hirschmanne! Berningu! Steinbrennere, vy převezmete velení! Tamhleta ruka! Vykopat a pochovat, když to bude Němec! Vsadím se, že to žádný Němec není.“

Steinbrenner se přiloudal. „Nevsadíme se?“ zeptal se. Měl vysoký, chlapecký hlas a marně se pokoušel mluvit hlouběji. „O kolik?“

Mücke na okamžik znejistěl. „O tři rubly,“ řekl pak. „O tři okupační rubly.“

„Pět. Pod pět nejdu.“

„Dobrá, tak pět. Ale hned na ruku.“

Steinbrenner se smál. V bledém slunci se mu zaleskly zuby. Bylo mu devatenáct, měl plavé vlasy a tvář gotického anděla. „Na ruku, samozřejmě! Jak jinak, Mücke?“

Mücke Steinbrennera neměl moc rád, ale bál se ho a byl opatrný. Každý o Steinbrennerovi věděl, že je víc než stoprocentní.

„Dobrá, dobrá.“ Mücke vytáhl z kapsy pouzdro z višňového dřeva, na jehož víčku byl vypálen květinový vzorek. „Cigaretu?“

„Jasně.“

„Vůdce nekouří, Steinbrennere,“ poznamenal jako mimochodem Immermann.

„Drž hubu.“

„Ty drž hubu.“

„Zřejmě roupama nevíš, co bys dělal!“ Steinbrenner zdvihl dlouhé řasy a úkosem si Immermanna změřil. „Už jsi asi ledacos zapomněl, co?“

Immermann se smál. „Já hned tak něco nezapomenu. A moc dobře vím, jak to myslíš, Maxi. Ale abys ty nezapomněl, co jsem říkal já. Vůdce nekouří. To bylo všecko. Tady jsou na to čtyři svědci. A vůbec nekouří, to ví každé dítě.“

„Nechte toho kecání!“ napomenul je Mücke. „A kopat. Rozkaz velitele roty.“

„Tak jedem!“ Steinbrenner si zapálil cigaretu, kterou mu dal Mücke.

„Odkdy se ve službě kouří?“ zeptal se Immermann.

„Tady nejste ve službě,“ zrozpačitěl Mücke. „Nekecejte už a vykopejte toho Rusa. Hirschmanne, vy taky.“

„Není to Rus,“ oznámil Graeber. On jediný přisunul k mrtvému několik prken a začal kolem paže a prsou odhazovat sníh. Teď už byla zřetelně vidět mokrá uniforma.

„Není?“ Steinbrenner přešel rychle a jistě jako tanečník po kymácejících se prknech a přidřepl vedle Graebera. „Na mou duši! Tohle je německá uniforma.“ Obrátil se. „Mücke! Není to Rus! Vyhrál jsem!“

Mücke neohrabaně přiklopýtal. Zíral dolů do díry, kam pomalu skapávala voda z okrajů. „To nechápu,“ brblal. „Už skoro týden nacházíme jen Rusy. Musí to být někdo z prosince a propadl se hlouběji.“

„Může to být taky někdo z října,“ nadhodil Graeber. „Tenkrát tudy procházel náš pluk.“

„Nesmysl. Z těch už to nemůže být žádný.“

„Může. Bojovali jsme tu v noci. Rusové ustoupili a my jsme museli hned dál.“

„To je pravda,“ přidal se Sauer.

„Blbost! Naše záloha určitě našla všechny mrtvé a pohřbila je. Určitě.“

„To není tak jisté. Koncem října už hodně sněžilo. A tenkrát jsme ještě postupovali rychle.“

„To říkáš už podruhé.“ Steinbrenner se podíval na Graebera.

„Jestli chceš, můžu ti to klidně ještě jednou zopakovat. Tenkrát jsme přešli do protiútoku a postoupili o víc než o sto kilometrů.“

„A teď ustupujeme, co?“

„Teď jsme zase tady.“

„Ustupujeme tedy – nebo ne?“

Immermann varovně šťouchl do Graebera. „Postupujeme snad?“ zeptal se Graeber.

„Zkracujeme naše linie,“ prohlásil Immermann a díval se posměšně Steinbrennerovi do tváře. „Už celý rok. Strategická nezbytnost, abychom vyhráli válku. To přece ví každý.“

„Na té ruce je prsten,“ vyhrkl najednou Hirschmann. Kopal dál a vyprostil druhou ruku mrtvého.

Mücke se shýbl. „Skutečně. Dokonce je zlatý. Snubní prsten.“

Všichni se tam podívali. „Dej si pozor,“ pošeptal Immermann Graeberovi. „Jinak ti ta svině zkazí dovolenou. Udá tě jako defétistu. Jenom čeká na něco takového.“

„Hraje si na důležitého. Dej si pozor radši ty. Na tebe má větší pifku než na mě.“

„Mně je to fuk. Já stejně nikdy žádnou dovolenou nedostanu.“

„To jsou znaky našeho pluku,“ řekl Hirschmann. Hrabal dál rukama.

„Takže to tedy určitě není Rus, co?“ Steinbrenner se šklebil na Mückeho.

„Ne, není,“ odpověděl nazlobeně Mücke.

„Naval prachy! Škoda že jsme se nevsadili o víc! Naval!“

„Nemám je u sebe.“

„Kdepak je máš? V Říšské bance? Dělej, sem s nimi.“

Mücke se podíval zuřivě na Steinbrennera. Pak vytáhl zpod košile váček a odpočítal peníze. „Dneska jde všecko šejdrem! Ksakru!“

Steinbrenner si schoval peníze. „Myslím, že je to Reicke,“ poznamenal Graeber.

„Cože?“

„Tohle je určitě poručík Reicke z naší roty. Tady má nárameníky. A tuhle na pravém ukazováčku mu chybí poslední článek.“

„Nesmysl. Reicke byl raněn a dopravili ho do týlu. Říkali nám to.“

„Je to Reicke.“

„Očistěte mu obličej.“

Graeber a Hirschmann kopali dál. „Opatrně!“ volal Mücke. „Neuhoďte ho do hlavy.“

Tvář se vynořila ze sněhu. Byla mokrá a vypadala divně, oční důlky byly ještě plné sněhu; jako by nějaký sochař nedodělal masku a nechal ji slepou. Mezi modrými rty se zablýskl zlatý zub.

„Nemůžu ho poznat,“ stěžoval si Mücke.

„Musí to být on. Tenkrát jsme tady neztratili žádného jiného důstojníka.“

„Vytřete mu oči.“

Graeber okamžik váhal. Pak šetrně odstranil sníh rukavicí. „Je to on,“ potvrdil.

Mückeho se zmocnilo rozčilení. Převzal teď sám velení. Připadalo mu, že u toho musí být vyšší hodnost, když se jedná o důstojníka. „Zdvihnout! Hirschmann a Sauer nohy, Steinbrenner a Berning ruce. Graebere, vy dávejte pozor na hlavu! Jedem, všichni najednou – ráz, dva, teď!“

Tělo se pohnulo. „Znovu! Ráz, dva, zvednout!“ Mrtvola se opět pohnula. Ze sněhu pod ní se ozval tlumený povzdech, jak tam vnikal vzduch.

„Pane šikovateli, noha povoluje,“ zvolal Hirschmann.

Byla to holínka. Napůl se utrhla. Sněhová voda rozložila v kožené botě maso nohou a to teď povolilo. „Pustit! Položit!“ křičel Mücke. Bylo pozdě. Tělo sjelo nazpátek a Hirschmannovi zůstala holínka v ruce.

„Je noha uvnitř?“ zeptal se Immermann.

„Dejte tu holínku stranou a kopejte dál,“ rozkřikl se Mücke na Hirschmanna. „Koho by taky napadlo, že už je tak měkký! A vy, Immermanne, si toho nechte. Mějte úctu před smrtí!“

Immermann na Mückeho užasle vyvalil oči, ale neřekl nic.

Za několik minut už sníh kolem mrtvoly odhrabali úplně. V mokré uniformě našli náprsní tašku s dokumenty. Písmo bylo rozmáčené, ale ještě čitelné. Graeber měl pravdu, byl to poručík Reicke, který na podzim patřil k rotě jako velitel čety.

„Musíme to hned hlásit,“ řekl Mücke. „Počkejte tady! Hned jsem zpátky.“

Odešel k domu, kde bydlel velitel roty. Byla to jediná trochu zachovalá budova. Před revolucí asi patřila popovi. Rahe seděl ve velkém pokoji. Mücke vrhl zavilý pohled na široká ruská kamna, v nichž praskal oheň. Na lavici u kamen ležel Rahův vlčák a spal. Mücke podal hlášení a Rahe s ním vyšel ven. Chvíli hleděl na Reickeho. „Zatlačte mu oči,“ řekl nakonec.

„To nejde, pane poručíku,“ vysvětlil Graeber. „Oční víčka jsou už moc změklá. Přetrhla by se.“

Rahe se podíval k rozstřílenému kostelu. „Odneste ho zatím tam dovnitř. Máme nějakou rakev?“

„Rakve zůstaly za námi,“ hlásil Mücke. „Měli jsme jich ještě několik pro zvláštní případy. Rusové je ukořistili. Doufám, že pro ně budou mít použití.“

Steinbrenner se rozesmál. Rahe se nesmál. „Mohli bychom nějakou udělat?“

„To by trvalo moc dlouho, pane poručíku,“ řekl Graeber. „Tělo je už příliš měkké. A ve vsi by se stěží našlo vhodné dřevo.“

Rahe kývl. „Položte ho na celtu. Pohřbíme ho v ní. Vykopejte hrob a stlučte kříž.“

Graeber, Sauer, Immermann a Berning nesli rozpadávající se tělo do kostela. Hirschmann je váhavě následoval s holínkou, v níž ještě vězely kusy nohy.

„Šikovateli Mücke!“ řekl Rahe.

„Pane poručíku!“

„Dnes nám sem pošlou čtyři zajaté ruské partyzány. Mají být zítra ráno zastřeleni. Exekuci má vykonat naše rota. Zeptejte se ve vaší četě, kdo se hlásí dobrovolně. Jinak určí lidi pisárna.“

„Rozkaz, pane poručíku!“

„Bůhví, proč to musíme udělat zrovna my! Nu ano, při tom zmatku.“

„Hlásím se dobrovolně,“ oznámil Steinbrenner.

„Dobře.“ Rahův obličej se ani nepohnul. Odpochodoval po cestě vyházené ve sněhu. Zpátky ke kamnům, myslel si Mücke. Bačkora! Co je na tom, odbouchnout pár partyzánů? Jako kdyby oni neodpráskli stovky našich kamarádů!

„Jestli ti Rusové dorazí včas, mohli by zrovna vykopat hrob i pro Reickeho,“ napadlo Steinbrennera. „Ušetřili bychom si práci. Vyřídilo by se to jedním vrzem. Co vy na to, pane šikovateli?“

„Pro mne za mne!“

Mücke měl hořko v žaludku. Taková kantorská duše, myslel si. Vyzáblý, vyčouhlý, chmelová tyčka s kostěnými brýlemi. Poručík ještě z první války. V téhle nebyl nikdy povýšen. Že je statečný, no dobrá, a kdo dneska není? Ale vůbec žádná vůdcovská povaha. „Co si myslíte o Rahovi?“ zeptal se Steinbrennera.

Ten na něho nechápavě zazíral. „Je to velitel naší roty, ne?“

„Jasně, ale jinak?“

„Jinak? Co jinak?“

„Ale nic,“ zabručel Mücke.

„Dost hluboké?“ zeptal se nejstarší Rus.

Bylo mu asi sedmdesát let, měl bílé, ušpiněné vousy a velmi modré oči a mluvil lámaně německy.

„Drž hubu a mluv, až se tě někdo zeptá,“ okřikl ho Steinbrenner. Byl náramně čilý. Očima sledoval ženu, která patřila k partyzánům. Byla mladá a statná.

„Hlouběji!“ přikázal Graeber. Spolu se Steinbrennerem a Sauerem hlídal vězně.

„Pro nás?“ zeptal se Rus.

Steinbrenner rychle a lehce přiskočil a tvrdě Rusa udeřil do tváře dlaní. „Řekl jsem ti přece, dědku, že máš držet zobák. Co si myslíš, kde jsi? Na jarmarku?“

Usmíval se. Ve tváři neměl žádnou zlobu. Byla jen plná potěšení, s jakým dítě trhá mouše nožičky.

„Ne, hrob není pro vás,“ odpověděl Graeber.

Rus se nehýbal. Stál tiše a díval se na Steinbrennera. Steinbrenner se díval na něho. Najednou se mu změnila tvář. Napjala se a zpozorněla. Steinbrenner si myslel, že se Rus na něho vrhne, a čekal na první pohyb. Nic by se nestalo, kdyby ho beze všeho zastřelil, muž byl beztak odsouzen k smrti a nikdo by se dlouze nevyptával, jestli ho zastřelil v sebeobraně či ne. Ale pro Steinbrennera to nebylo totéž. Graeber nevěděl, jestli Steinbrenner Rusa dráždil jen tak, aby Rus na okamžik ztratil rozvahu – nebo jestli v něm zbyla ještě jiskřička podivné pedanterie, která vždycky hledala nějakou záminku, aby i vraždě dodala zdání legálnosti. Vyskytovalo se obojí. A nezřídka obojí současně. Graeber to viděl až příliš často.

Rus stál nehybně. Z nosu mu stékala krev do vousů. Graeber přemýšlel, co by sám v takové situaci udělal – jestli by se vrhl na toho druhého a riskoval okamžitou smrt za oplacenou ránu – nebo jestli by si dal všechno líbit pro těch pár hodin, pro jednu noc života. Nevěděl.

Rus se pomalu shýbl a zvedl krumpáč. Steinbrenner ustoupil o krok. Byl připraven okamžitě vystřelit. Ale Rus se už nenapřímil. Dál kopal v jámě. Steinbrenner se zašklebil. „Lehni si do ní!“ poručil.

Rus odložil krumpáč a lehl si do jámy. Ležel tam bez hnutí. Spadlo na něho pár hrudek sněhu, když Steinbrenner překročil hrob. „Je dost dlouhý?“ zeptal se Graebera.

„Ano. Reicke nebyl velký.“

Rus se díval vzhůru. Oči měl doširoka otevřené. Zdálo se, že se v nich modře odráží nebe. Měkké vousy okolo úst se mu při dýchání pohybovaly. Steinbrenner ho nechal chvíli ležet. „Ven!“ poručil pak. Rus vylezl. Na kabát se mu přilepila mokrá hlína.

„Tak,“ řekl Steinbrenner a díval se na ženu. „Teď půjdeme vykopat vaše vlastní hroby. Ty nemusí být tak hluboké. To je úplně jedno, jestli vás v létě sežerou lišky.“

Bylo časné ráno. Na obzoru se objevil vybledlý rudý pruh. Sníh vrzal pod nohama, v noci opět trochu přituhlo. Vykopané hroby byly velice černé. „Ksakru,“ láteřil Sauer. „Co všechno nám nehodí na krk? Proč to musíme dělat my? Proč ne SD? To jsou přece odborníci na odbouchávání lidí. Proč zrovna my? To už je potřetí. My jsme přece slušní vojáci.“

Graeber držel pušku volně v ruce. Ocel byla ledová. Natáhl si rukavice. „SD má plno práce vzadu.“

Přicházeli ostatní. Jediný Steinbrenner byl úplně svěží a vyspaný. Pleť měl růžovou jako dítě. „Poslyšte,“ začal. „Je s nimi i ta koza. Přenecháte ji mně.“

„Proč tobě?“ zeptal se Sauer. „Stejně už nemáš kdy, abys ji obtěžkal. Tos měl zkusit dřív.“

„Vždyť to zkoušel,“ poznamenal Immermann.

Steinbrenner se podrážděně otočil. „Odkud to víš?“

„A ona mu nedala.“

„Ty jsi obrovsky chytrý, co? Kdybych tu rudou krávu chtěl, pak bych ji dostal.“

„Nebo taky ne.“

„Přestaňte žvanit,“ Sauer si ukousl kus žvýkacího tabáku. „Jestli ji chce odprásknout sám, tak mu ji s radostí přenechám. Já se o to nederu.“

„Já taky ne,“ přidal se Graeber.

Ostatní neříkali nic. Jasnilo se. Steinbrenner si odplivl. „Zastřelit – to je až moc dobré pro tu pakáž! Plýtvat na ně municí! Měli bychom je pověsit!“

„Na co?“ Sauer se rozhlédl. „Vidíš někde nějaký strom? Nebo snad máme nejdřív postavit šibenice? A z čeho?“

„Už jdou,“ řekl Graeber.

Mücke se objevil se čtyřmi Rusy. Před nimi i za nimi šli dva vojáci. Starý Rus šel první, za ním šla žena, pak dva mladší muži. Všichni čtyři se bez rozkazu rozestavili před hroby. Žena se podívala dovnitř, než se obrátila. Na sobě měla červenou vlněnou sukni.

Z domu velitele roty vyšel poručík Müller od první čety. Zastupoval Raha při exekuci. Bylo to směšné, ale ještě dost často se zachovávaly formality. Každý věděl, že Rusové mohli být partyzáni, ale také nemuseli – byli však zcela podle předpisu vyslechnuti a odsouzeni, aniž měli sebemenší opravdovou šanci. Co by se také dalo zjistit? Prý měli u sebe zbraně. Teď budou přesně podle předpisu zastřeleni za přítomnosti důstojníka. Jako by jim to nebylo úplně fuk.

Poručíku Müllerovi bylo jedenadvacet let a k rotě byl přidělen před šesti týdny. Prohlédl si odsouzence a přečetl rozsudek. Graeber se díval na ženu. Stála ve své červené sukni klidně před hrobem. Byla statná a mladá a zdravá a jako stvořená, aby rodila děti. Nerozuměla tomu, co četl Müller, ale věděla, že je to její rozsudek smrti. Věděla, že za několik minut navždycky skončí život, jenž tak prudce proudil v jejích zdravých žilách – přesto tu stála klidně, jako by na tom nic nebylo, jako by jí bylo jen trochu zima v chladném jitřním vzduchu.

Graeber si všiml, že Mücke cosi důležitě šeptá Müllerovi. Müller vzhlédl. „Nemůže se to udělat až potom?“

„Takhle je to lepší, pane poručíku. Jednodušší.“

„Dobrá. Dělejte, jak rozumíte.“

Mücke předstoupil. „Řekni tamhle tomu, aby si zul boty,“ přikázal starému Rusovi, který rozuměl německy, a ukázal na jednoho z mladších zajatců.

Staroch mu to řekl. Mluvil tiše a skoro zpěvavě. Oslovený muž, hubený člověk, nejdřív nerozuměl.

„Dělej!“ zavrčel Mücke. „Boty! Zuj boty!“

Staroch opakoval, co říkal předtím. Mladší pochopil a spěšně si zouval boty jako někdo, kdo zanedbal svou povinnost. Zapotácel se, když stál na jedné noze a stahoval si botu z druhé. Proč tak spěchá? Pomyslel si Graeber. Aby umřel o minutu dřív? Muž vzal boty do ruky a úslužně je podával Mückovi. Boty byly dobré. Mücke cosi vyštěkl a ukázal stranou. Muž tam boty postavil a pak se zařadil zpátky mezi ostatní. Stál na sněhu ve špinavých onucích. Vylézaly mu z nich zažloutlé prsty a muž jimi rozpačitě kroutil.

Mücke udělal prohlídku u ostatních. U ženy objevil kožešinové rukavice a poručil jí, aby je položila k botám. Chvilku si prohlížel červenou sukni. Byla zachovalá a z dobré látky. Steinbrenner se tajně ušklíbl, ale Mücke ženu nevyzval, aby ji svlékla. Buď se bál Raha, který mohl popravu sledovat z okna, nebo nevěděl, co by si se sukní počal. Odstoupil dozadu.

Žena rychle řekla něco rusky. „Zeptejte se, co ještě chce,“ přikázal poručík Müller. Byl bledý. Byla to jeho první poprava.

Mücke se zeptal starého Rusa.

„Nechce nic. Jenom vás proklíná.“

„Cože?“ křičel Mücke, který nerozuměl.

„Proklíná vás,“ opakoval Rus hlasitěji. „Proklíná vás a všechny Němce na ruské půdě! Proklíná vaše děti! Přeje si, aby jednoho dne její děti postřílely vaše děti právě tak, jako vy dnes zastřelíte nás.“

„Taková nestydatost!“ Mücke zíral na ženu.

„Má dvě děti,“ řekl stařec. „A já mám tři syny.“

„Dost, Mücke!“ vykřikl nervózně Müller. „Nejsme zpovědníci.“

Skupina vojáků stála nehnutě. Graeber cítil v rukou pušku. Rukavice si znovu svlékl. Ocel se mu chladně přitiskla k palci a ukazováku. Vedle stál Hirschmann. Byl celý zelený, ale ani se nepohnul. Graeber se rozhodl, že vystřelí na Rusa na levém kraji. Kdysi střílel do vzduchu, když ho odveleli k popravě, ale už to nedělal. Nijak tím odsouzencům nepomohl. Druzí měli stejný nápad jako on a občas se přihodilo, že skoro všichni schválně střelili vedle. Exekuce se musela opakovat a zajatci byli tedy popravováni dvakrát. Ostatně, jednou se stalo, že nějaká žena padla na kolena, když ji nikdo nezasáhl, a se slzami v očích jim děkovala za tu jednu dvě minuty života, které tím získala. Nevzpomínal rád na tu ženu. Něco takového se teď už stejně nestávalo.

„K líci zbraň!“

Graeber viděl přes mušku Rusa. Byl to ten stařec s vousem a s modrýma očima. Muška mu rozpůlila tvář. Graeber posunul pušku níž. Posledně někomu ustřelil dolní čelist. Hruď byla jistější. Viděl, že Hirschmannova hlaveň míří výš a že Hirschmann chce střílet nad hlavu. „Mücke tě vidí! Skloň zbraň. Ke straně!“ zamumlal.

Hirschmann sklonil hlaveň. „Pal!“ ozval se povel.

Rus jako by se nadzdvihl a šel ke Graeberovi. Vypadalo to, jako by se prohnul dopředu, jako lidi ve vypouklém zrcadle v bludišti na jarmarku. Prohnul se a spadl dozadu.

Rána starcem mrštila napůl do hrobu. Nohy mu vyčnívaly ven. Ostatní dva se zhroutili na místě, kde stáli. Muž bez bot v posledním okamžiku prudce zdvihl ruce, aby si chránil tvář. Jedna ruka visela na šlachách jako kus hadru. Nikomu z nich nespoutali ruce a nezavázali oči. Zapomněli na to.

Žena padla dopředu. Nebyla mrtvá. Opírala se o ruce, zdvihla tvář a strnule zírala na skupinu vojáků. Steinbrenner se tvářil spokojeně. Kromě něho na ženu nikdo nemířil.

Starý Rus ještě z hrobu cosi vykřikl, pak ztichl. Už jenom žena tu ležela opřená o ruce. Oči v její široké tváři se upíraly na vojáky a žena syčela. Starý Rus byl mrtvý a nikdo už nemohl přeložit, co říkala. Ležela tam s napjatýma rukama jako velká strakatá žába, která už nemůže dál, syčela a ani na okamžik neodvrátila od vojáků zrak. Zřejmě si nevšimla, jak se k ní ze strany blíží otrávený Mücke. Syčela a syčela a až v poslední chvíli spatřila revolver. Prudce uhnula hlavou a zakousla se Mückovi do ruky. Mücke klel a levou rukou ji shora tloukl do dolní čelisti. Když zuby povolily, střelil ji do týlu.

„Zatraceně mizerná střelba,“ vrčel Müller. „Neumíte mířit?“

„To byl Hirschmann, pane poručíku,“ hlásil Steinbrenner.

„Nebyl to Hirschmann,“ odporoval Graeber.

„Ticho!“ rozkřikl se Mücke. „Čekejte, až se vás někdo zeptá.“ Podíval se na Müllera. Müller byl bledý jako stěna a nehýbal se, Mücke se shýbl k ostatním Rusům. Jednomu z mladších nasadil revolver za ucho a vystřelil. Hlava sebou škubla a zas ležela tiše. Mücke zastrčil revolver a prohlížel si ruku. Vytáhl kapesník a ovinul si ji.

„Ať vám na to dají jód,“ řekl Müller. „Kde je saniťák?“

„Ve třetím domě napravo, pane poručíku.“

„Jděte tam hned.“

Mücke odešel. Müller se podíval na mrtvé. Žena ležela tváří na mokré zemi. „Položte je dovnitř a zahrabejte je,“ poručil. Najednou měl hroznou zlost a nevěděl proč.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

/I/