Luca Di Fulvio

LA RAGAZZA CHE TOCCAVA IL CIELO

Copyright © 2013 by Bastei Lübbe GmbH & Co. KG, Köln

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2014, 2020  by  Marta Bárová

ISBN  978-80-249-4203-2

Pro Carlu

Kdybych mluvil jazyky lidí i andělů (…..),

kdybych měl dar proroctví a rozuměl všem tajemstvím

a veškerému poznání a kdybych měl všechnu víru,

takže bych i hory přenášel,

ale neměl bych lásku,

nejsem nic.

Dopis svatého Pavla Korintským, I 13

PRVNÍ ČÁST

Podzim 1515 – Zima 1516

1

Řím

Smrdutá kára, jak se jí říkalo ve čtvrti Angelo, přijížděla jednou za týden. Vždy v pondělí.

Onoho pondělí, po pěti deštivých dnech, se smrdutá kára těžce pohybovala úzkou uličkou della Pescheria, sotva se jí protáhla, a náboje kol občas škrtaly o zdi domů. Šestice trestanců, připoutaných řetězy k vozu, se až po kotníky bořila do bláta a sténala námahou, jak se snažila vyprostit kola uvízlá ve výmolech. Nohavice z laciné vlněné látky, hrubé a děravé, měli zablácené až po rozkrok. Před vozem šli další dva trestanci, přikovaní k sobě, kteří sbírali vědra plná odpadků a výkalů ze zápraží domů či dvorků a vyprazdňovali je do ohromné kádě na plošině káry. Na osm vězňů dohlíželi čtyři ozbrojenci, dva vpředu a dva vzadu za páchnoucím procesím.

Za vozem se tísnil nepočetný pestrý dav, spíše cizinci než místní, jak bylo ve Věčném městě obvyklé. Dva němečtí učenci s těžkými knihami v podpaží, tři jeptišky, na skloněných hlavách obrovské kokrhele s nařasenou špičkou, Severoafričan s kůží barvy pražených oříšků, dva španělští vojáci ve dvojbarevných, žluto-červených nohavicích, kteří se pohybovali s přivřenýma očima, aby zmírnili bolest hlavy po noci prohýřené v šenku. Ti se teď hlavně snažili co nejdřív vrátit do kasáren, aby je nemohli prohlásit za zběhy. Dokonce i jeden Ind v turbanu a s velbloudem, který brblal, popuzený zimou, a mířil do cirkusu na druhé straně Tibery, a židovský kupec, což se dalo poznat podle žluté, zákonem předepsané čapky. Všichni bez rozdílu měli ve tváři vepsaný výraz znechucení nad příšerným zápachem, který postupně sílil, jak se blížili k náměstí Sant’ Angelo in Pescheria, kde se k puchu smrduté káry přidával odér zbytků z rybího trhu, které šest dní hnily na zemi.

V místě rozšíření se lidem, jimž vůz překážel v chůzi, konečně podařilo jej předejít. Pohltil je pestrý, hlučný dav, který zaplnil náměstí.

I kupec jménem Šimon Baruch přidal do kroku. Nervózně se rozhlížel kolem sebe, jak mu velela jeho bázlivá povaha. Na blízkém provaznickém trhu se mu povedl výborný obchod, právě prodal velkou zásilku splétaných lan, která právě dorazila na palubě lodi kotvící v přístavu Ripa Grande, a utrženou částku si nechal vyplatit v hotovosti, nikoliv v obvyklých úpisech. Takže teď kráčel shrbeně, oběma rukama si tiskl k tělu plášť, plný úzkosti, že se prochází římskými uličkami s koženým váčkem naditým mincemi, který si připnul k opasku.

Šimon Baruch si všiml hodnostáře z jakési exotické země s mohutným nakrouceným knírem, doprovázeného dvěma obrovitými Maury ozbrojenými zahnutými šavlemi s rukojetí ze slonoviny. Viděl kejklíře s olivovou pletí, možná Albánce či Makedonce. A skupinku starců, sedících před svými domy ve slámou vyplétaných židlích, kteří hráli kostky a házeli je do dřevěné bedýnky na zemi. A pak tři chudé ženy, které se motaly kolem mramorových pultů, na nichž stálo jen pár proutěných košů s makrelami z Isola Sacra či okouny z jezera Bracciano. Prohledávaly zbytky, jestli nenajdou hlavu či ocas, jimiž by ochutily polévku z polních bylin, jediné jídlo, které ten večer ponesou na stůl. Dvěma bylo kolem čtyřicítky a jejich chladem pevně sevřené, nepřirozeně propadlé rty naznačovaly značný úbytek zubů. Ta třetí byla naopak mladinká. Měla tmavě rusé vlasy a pleť bílou a průsvitnou jak alabastr, což se dalo vytušit i pod nánosem špíny. Šimon Baruch si pomyslel, že se podobá Zuzaně z knihy proroka Daniela, kterou obtěžovali chlípní starci.

„Uhněte, vy coury, jinak vás taky hodím do kádě!“ vyštěkl jeden z trestanců od smrduté káry, který popošel k rybím zbytkům s lopatou v ruce. Ozbrojenci se rozesmáli a mávali na ženy, aby ustoupily stranou.

Šimon Baruch zamířil se skloněnou hlavou k Marcellovu divadlu, kde mohl konečně uložit do bezpečí měšec s penězi. Naposled se však otočil, aby si prohlédl přitažlivou dívku s měděnými vlasy. Všiml si, že se dívá na odrbaného chlapce s nažloutlou pletí a dlouhými špinavými vlasy, téměř přilepenými k hlavě, který seděl opodál na zemi mezi rozvalinami Oktáviina sloupořadí a házel kameny po koze, jež okusovala kopřivy a trávu. Šimonu Baruchovi blesklo hlavou, že už toho kluka někde zahlédl, možná dnes ráno na provaznickém trhu. A zatímco se na něj díval, ještě víc nahrbený, chlapec jeho pohled opětoval a zavolal na něho: „Vaše čapka je ušitá z dobré látky, pane žide! Blahobyt se pozná!“

Šimon Baruch se beze slova prudce otočil a uviděl, jak se k němu blíží s napraženou rukou mládenec se slaboduchým výrazem ve tváři, který se předtím opíral o zeď na druhé straně náměstí. Byl to rozložitý, vysoký obr s hustými, plavými vlasy jako sláma a nízkým čelem, které mu dodávalo téměř zvířecí vzezření. Oblečený byl v cárech, nemotorně se pohyboval na krátkých, silných nohách a kolébal zavalitým trupem. I paže měl neúměrně krátké. Podobá se obrovitému trpaslíku, pomyslel si kupec. Již na první pohled ho napadlo, že se jedná o pomatence. Utvrdil se ve svém přesvědčení, když obr, s očima přimhouřenýma, jako by se bál, že dostane výprask, promluvil hrdelním, bezvýrazným hlasem prapodivným jazykem, v němž se hlásky hašteřily mezi sebou: „Dej penížky, páníšku. Buď od tý tobroty a dej penížek, almušničku, pane slofutný.“

„Táhni,“ houkl na něj kupec a máchl rukou, jako by odháněl dotěrnou mouchu.

Obr si zděšením zakryl tvář, ovšem necouvl ani o píď. „Jen malý penížek, velemošný pane… jen penížek,“ opakoval. A pak, přímo před průčelím kostela Sant’Angelo, ho s přehnaným důrazem chytil za paži.

Poplašený Šimon Baruch se otočil. „Nesahej na mě těmi špinavými prackami!“ vyštěkl ve snaze zakrýt strach, který mu svíral hrdlo.

Právě v tom okamžiku vyběhl zpoza rohu kostela asi šestnáctiletý mladík snědé pleti, s vlasy černými jak smola, hubený čahoun se žlutou čapkou rozpustile nasazenou šikmo do čela. Téměř do kupce narazil a chytil se ho za ramena, aby neupadl. „Promiňte, pane,“ omluvil se okamžitě a pak, když si všiml žluté čapky na hlavě druhého muže, dodal: „Šalom Alejchem,“ a sklonil hlavu na důkaz úcty.

„Alejchem Šalom,“ odpověděl mechanicky Šimon Baruch. Na jednu stranu si při pohledu na spoluvěrce oddechl, na druhou ho rozčilovalo, že se nedokáže vykroutit ze sevření toho blázna.

„Ne, já ho fiděl prfní!“ obořil se kolohnát, brunátný hněvem, na nově příchozího. „Ten chodný pán dá almušničku mně!“ Prudce strčil do chlapce se žlutou čapkou, kupce ovšem držel dál. „Zmižni!“

„Pusť mě, hlupáku!“ zařval Šimon na blázna. Hlas se mu chvěl zděšením.

„Pusť ho!“ vykřikl i mladík a odvážně se vrhl na obra. Ten mu však vrazil pěst do žaludku, až se chlapec předklonil bolestí. Nevzdal se však, znovu na kolohnáta zaútočil a uhodil ho do tváře.

Obr vydal hrdelní zvuk, pustil kupce, vztekem bez sebe chytil chlapce, zvedl ho do vzduchu a mrštil s ním po Šimonu Baruchovi. Nakonec oba skončili na zemi.

Hlídka, která se původně chystala potyčku uklidnit, se rozesmála při pohledu na dva muže se žlutou čapkou, kteří se váleli v blátě, jako by se spolu prali. A všechny prodavačky ryb se smály, ruce v bok, až jim nadskakovala ňadra. A smál se hodnostář velkovezíra a dva Mauři se šavlemi. Albánští kejklíři přestali vyhazovat do vzduchu své koule a i ti dva španělští vojáci, byť nezpomalili krok, se v chůzi otáčeli, aby jim nic neuteklo. A dokonce i němečtí učenci se zastavili a nasadili si brýle. „Zabij je!“ pobízel obra jekotem chlapec, který opodál házel kamení po koze. I trestanci se chechtali a jeden volal: „Ukaž jim! Nakopej je do zadku!“

A tak blázen kopl do břicha chlapce se žlutou čapkou, který právě pomáhal kupci na nohy. Mladík zasténal a obrátil se k Šimonu Baruchovi, oči plné hrůzy: „Utečte, snažně vás prosím!“ S výkřikem se vrhl na obra, zoufalství mu dodalo sílu. Znovu ho uhodil a potom se dal na útěk.

Kolohnát se za ním rozběhl směrem ke břehu Tibery a kluk se zažloutlou pletí se mu okamžitě přilepil na paty a hulákal: „Posranej žiďáku! Je s tebou amen, posranej žiďáku!“

Šimonu Baruchovi blesklo hlavou, že by měl mladému spoluvěrci pomoct. Ale byl to jen mžik. Strach, který ovládal jeho život, nabyl vrchu a kupec se vydal opačným směrem k Marcellovu divadlu.

Prodavačky ryb, trestanci, ozbrojenci a všichni lidé na náměstí Sant’Angelo in Pescheria se smáli a sledovali obra a kluka, jak běží za mladíkem se žlutou čapkou.

V nastalém zmatku dívka s alabastrovou pletí, která prohledávala zbytky, sáhla do proutěného koše stojícího na kraji mramorové desky, vzala tolik makrel, kolik pobrala, zastrčila je do rukávu a pak se v tichosti, se zatajeným dechem, vzdálila, aniž si prodavačky něčeho všimly.

Mezitím mladík se žlutou čapkou zahnul za roh. Oba pronásledovatele, kteří neustále hlasitě uráželi židovské plémě, měl v patách. Doprostřed uličky se postavil klopýtající opilec s rozpaženýma rukama a zakřičel na chlapce, který běžel přímo k němu: „Stůj, ty smradlavej Jidáši!“

Mladík se zastavil krok před ním. „Odpověz mi, od jedné do deseti, jak velký jsi hlupák?“

Opilec se ani nepohnul, jen na něho tupě zíral.

Mladík si z hlavy strhl čapku a se smíchem mu ji nasadil na hlavu. „Než to vykoumáš, tak si dej ještě kapku, to bude lepší.“ Poté si čapku zase vzal a otočil se ke klukovi s nažloutlou pletí a obrovi, kteří ho mezitím dostihli. „Hněte sebou!“ nařídil.

Opilec si je bezradně prohlížel.

„Tupče!“ vykřikl chlapec s nažloutlou pletí a plivl po něm.

Všichni tři šli rychle, beze slova. Zahnuli za další roh a mladík se žlutou čapkou šťouchl obra loktem. „Ty blbče pitomá, nauč se mě mlátit s rozvahou.“

Kolohnát se zatvářil vyděšeně a nechápavě. „Plomiň…,“ zakňoural.

Mladík se obrátil na kluka. „Snaž se to své zvíře krotit.“ Chytil se za břicho. „Málem jsi mi prokopl žaludek, ty blbečku.“

„Omluv se mu!“ rozkázal klučina kolohnátovi.

„Plomiň, Melculio…,“ kňučel obr. „Nekuchni Elcola, plosím tě.“

„Ne, já tě nezakuchnu, ty troubo,“ opáčil Mercurio a narovnal se.

Klučík šťouchl do obra. „Kdy si konečně zapamatuješ, že máš sílu jako slon?“

„Ano, Zolfo…,“ přikývl zahanbeně Ercole. „Elcole tlouba.“

„Svatá pravda,“ zamumlal Zolfo. Pak se obrátil k Mercuriovi. „Uvidíš, že to zvládne…“

V tomtéž okamžiku k nim dolehl z náměstí Sant’Angelo in Pescheria řev. „Okradli mě! Chyťte zloděje!“ křičel kupec. Bylo slyšet výbuch smíchu z davu, který pochopil, co se stalo, a bavil se ještě víc. „Jsem na mizině! Chyťte zloděje! Proklínám vás! Šejdíři!“ Čím víc Šimon Baruch křičel zoufalstvím, tím hlučnější byly salvy smíchu a rámus jako v divadle.

„Zmizme odsud!“ zavelel Mercurio.

Přelezli val naproti ostrovu Tiberina, a když scházeli k železným dvířkům schovaným mezi ostružiníky, dostihla je dívka s měděnými vlasy a alabastrovou pletí. „Máme večeři,“ řekla hrdě a ukázala pět makrel, které sebrala na trhu.

„Máme mnohem víc, Benedetto,“ odpověděl Zolfo.

Mercurio vytáhl váček naditý mincemi, který vzal kupci. Všiml si, že je na něm rudě namalovaná ruka. Rozvázal tkaničku a vysypal peníze na zem. V zapadajícím slunci zářily jako žhavé uhlíky.

„Zlaťáky!“ vydechl Zolfo.

Mercurio údivem otevřel ústa. Rychle přepočítal peníze a rozdělil je na dvě hromádky, vždy dva zlaťáky pro sebe a jeden pro ostatní.

„Ale my jsme tři…,“ namítl Zolfo.

„Byl to můj nápad,“ obořil se na něho Mercurio. „To já ho obral, vy na mém místě byste se nechali chytit.“ Přejel je přezíravým pohledem. „Jste jen dva komplicové, tedy jeden a půl, protože toho blba nemůžu počítat celého. A holka volavka.“ Vložil své mince do váčku a zavázal ho. Vstal a ukázal na peníze na zemi. „Tohle je váš podíl, a to jsem byl víc než štědrý. Jestli vám to nevoní, tak se udělejte pro sebe.“ Vyzývavě se na ně podíval.

„Jo, my to bereme,“ vyhrkla Benedetta a neuhnula pohledem.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

PRVNÍ ČÁST

1 Řím