Předchozí dva díly:

Jirkův tajný klíč k vesmíru

Jirkův vesmírný lov pokladů

Obrázek na předsádkách:

Růžicová mlhovina (Rosetta), jak ji nasnímal Spitzerův kosmický dalekohled (NASA). Obsahuje několik superhorkých hvězd neboli O-hvězd – jsou to ty modré hvězdy obklopené sférou.

Z těchto hvězd neustále proudí silný vítr a záření, a tak kolem nich vzniká „planetám nebezpečná zóna“, která sahá do vzdálenosti 1,6 světelného roku od středu. Kdyby se v této oblasti nacházela jiná, chladnější hvězda, její potenciální planety by byly odfouknuty do kosmického prostoru.

Růžicová mlhovina je vzdálená více než 5 000 světelných let od naší Galaxie – Mléčné dráhy.

© NASA/JPL-Caltech/Univ. of Ariz. Courtesy of nasaimages.org

Lucy a Stephen Hawking

George and the Big Bang

Cover and internal illustrations © Garry Parsons

Wormhole and conceptual cover artwork copyright © Mark Garlick / Science Photolibrary

Colour inserts copyright © nasaimages.org, Spaceflightnow.com and Hubble

Translation © Lukáš Grygar, 2011

All rights reserved

Published by the arrangement with Random House Children´s Books, one part of the Random House Group Ltd.

ISBN 978-80-242-6780-7

Wille, Lole a Georgovi,

Rose, Georgovi, Williamu a Charlottě

1. kapitola

Kdepak ve vesmíru by se nejlíp žilo praseti? datlovala Anička na klávesnici superpočítače jménem Kosmo. „Kosmo to bude vědět!“ prohlásila. „Určitě dokáže najít Bedřichovi lepší domov, než je ten starej rozpadlej statek…“

Statek, kde teď prase Bedřich pobývalo, měl ve skutečnosti docela solidní úroveň, nebo to tak alespoň připadalo ostatním zvířátkům, která tam žila. Jenom Jirkův milovaný pašík se tu cítil pod psa. Tedy vlastně – pod čuně!

„Připadám si hrozně,“ řekl Jirka posmutněle, zatímco Kosmo, nejlepší superpočítač na světě, projížděl milióny souborů, aby našel odpověď na Aniččinu otázku ohledně vepřů. „Béda se na mě ani nepodíval, jak moc se zlobil.“

„Ale podíval se na mě!“ řekla Anička rozčileně a zírala do obrazovky. „Z těch jeho prasečích očiček úplně čišelo volání: POMOC! DOSTAŇTE MĚ ODSUD!“

Výlet na statek za městečkem, v němž Jirka s Aničkou žili, se tehdy moc nevydařil. Když je pak odpoledne přijela vyzvednout Aniččina maminka Zuzana, k jejímu překvapení se Jirka čílil a Aničce bylo do breku.

„Jirko! Aničko!“ podivila se, „co to s vámi dvěma je?“

„Béda to tu nesnáší!“ vyjekla Anička a vklouzla na zadní sedadlo auta.

Bedřich byl Jirkovo ochočené prase. Dostal ho ještě jako selátko od babičky k Vánocům. Jeho rodiče byli ekologičtí aktivisté, a to mimo jiné znamenalo, že si zrovna nepotrpěli na dárky – nemohli vystát všechny ty zbytečné plastové obaly a sáčky, kterých bývá po Štědrém večeru úplná záplava a vyhozené nakonec skončí někde v moři, kde působí problémy velrybám nebo se namotávají do zobáků rackům. Když zrovna tyhle nesmyslné odpadky neplují oceánem, rostou z nich šeredné haldy na skládkách. Jirkova babička dobře věděla, že kdyby mu věnovala nějakou obyčejnou hračku, dostala by dárek obratem zpátky a v rodině by z toho byla jenom zlá krev. Aby si Jirka svůj vánoční dárek mohl ponechat, muselo to být něco užitečného, co planetu nezatěžuje, ale naopak jí pomáhá.

A tak se o Štědrém večeru objevila na zápraží Jirkova domu kartonová krabice, ukrývající růžové selátko, a vzkaz od babičky, kde stálo: Tenhle chlapík by potřeboval domov – můžete mu ho poskytnout? Jirka byl nadšením bez sebe. Konečně dostal dárek, který mu rodiče museli dovolit, no a hlavně – měl teď své vlastní prasátko!

S malými roztomilými růžovými prasátky je ovšem ten problém, že časem vyrostou. Jsou čím dál větší, až se najednou nevejdou na zahradu obyčejného domku, která má záhonek se zeleninou hned vedle plotu k sousedům. Jirkovi rodiče byli naštěstí smířliví a nechali Bedřicha bydlet v chlívku, kde pomalu dorůstal do úctyhodné velikosti. Vlastně už víc připomínal menší slůně než prase. Jirka ale na růst svého kamaráda nedbal a dál s Bedřichem trávil hodiny venku na zahradě ať už povídáním o světě, nebo vysedáváním v čuníkově stínu a listováním v knihách o zázracích vesmíru.

Jirkův tatínek Tobiáš neměl Bedřicha právě v lásce. Podle něj bylo prase příliš velké, příliš růžové a prostě příliš vepřové. Béda s nadšením sobě vlastním dusal po Tobiášových pečlivě udržovaných záhoncích se špenátem a brokolicí a bez špetky studu okusoval mrkvovou nať. Loni v létě, ještě před narozením dvojčat, se celá rodina vydala na cesty. Tobiáš velmi pohotově obstaral praseti bydlení na nedaleké soukromé farmě a slíbil Jirkovi, že až se všichni vrátí, vezmou Bedřicha zpátky.

Jenomže k ničemu takovému nedošlo. Jirka se s rodiči vrátil z Ameriky, kde prožil dobrodružství společně s vědcem Erikem, jeho manželkou Zuzanou a jejich dcerou Aničkou. Jirkova maminka po návratu porodila dvojčátka, ubulené holčičky Janičku a Helenku. Kdykoliv jedna z holčiček přestala plakat, na moment zavládlo blažené ticho, ale pak se rozplakala ta druhá a takhle to šlo pořád dokola, až si Jirka pomyslel, že se mu nejspíš brzo rozskočí hlava. Máma s tátou měli mezitím starostí víc než dost a byli pořád unavení, takže se Jirka neodvažoval o cokoliv je požádat. Jen co se z Ameriky vrátila i Anička, vyrážel za ní dírou v plotě a jeho návštěvy byly stále častější, až se skoro dalo říct, že se v domě své kamarádky a její lehce ztřeštěné rodiny vyloženě zabydlel.

Nejtěžší to ale bylo pro Bedřicha, který se domů nedostal.

Po narození dvojčátek tatínek Jirkovi vysvětlil, že jsou teď s maminkou příliš zaměstnaní na to, aby si mohli dovolit trpět na zahradě velké nestoudné prase.

„A navíc,“ uzemnil tatínek Jirkovy protesty, „Bedřich je bytostí planety Země. Nepatří tobě – patří do přírody!“

Jenomže čuník na farmě nemohl zůstat: na začátku letních prázdnin končil její provoz a veškerá zvířata byla přestěhována na rozlehlý statek, kde se především v létě střídaly davy zvědavých návštěvníků. Jirkovi to trochu připomnělo jeho postup ve škole z prvního na druhý stupeň. Všechno bylo najednou větší a děsivější.

„Do přírody, to určitě!“ ušklíbl se pro sebe, když si vzpomněl na tatínkovo rozhodnutí. Kosmo mezitím dál zpracovával složitou otázku, jak nalézt útulek pro prasečího bezdomovce. „Nejsem si jistý, jestli Béda ví, že je bytostí Země,“ řekl Jirka. „Podle mě chce hlavně být s námi.“

„Tvářil se tak sklesle!“ povzdechla si Anička. „Jsem si jistá, že mu bylo do breku.“

Toho dne našli Bedřicha ležet na břiše uprostřed jeho chlívku. Kopýtka měl rozcapená do stran, v očích prázdnotu a koutky tlamy mu visely smutně dolů. Ostatní čuníci pochrochtávali kolem a vypadali zdravě a spokojeně. Samotný chlívek byl prostorný a dobře udržovaný, protože místní lidé o statek vzorně pečovali, ale i tak Bedřich vypadal, jako by ho někdo zavřel do nejtemnější vězeňské kobky. Jirka se užíral v pocitu obrovské viny. Prázdniny byly dávno ty tam a on neudělal nic, aby Bedřicha dostal zpátky domů. Dnešní výlet na statek byl Aniččin nápad – přesvědčila maminku, aby je s Jirkou odvezla autem a později odpoledne zase vyzvedla.

Oba se zašli přeptat dělníků, jestli nevědí, co se to s Bedřichem děje. Zemědělce čuníkův stav také velice trápil. Zavolali dokonce veterináře, ale ten jenom potvrdil, že prase je fyzicky zdravé. Jestli má nějaké problémy, jsou všechny v jeho vepřové hlavě. Pravda, Bedřich vyrostl na tiché zahradě za domem a i farma, kde strávil několik měsíců, byla velmi skromná a poklidná. Tady na statku musel najednou snášet společnost úplně cizích domácích zvířat a především spousty návštěvníků, kteří se s nimi přijeli potěšit. Pro Bedřicha to musel být zásadní šok: vždyť ani nikdy předtím nesdílel chlívek s dalšími čuníky a sám se považoval víc za osobnost než za obyčejné prase. Nechápal, proč musí trčet tady na statku a snášet všechny ty neznámé lidi, kteří se naklánějí přes ohrádku a zvědavě na něj vyvalují oči.

„Nemohli bychom si ho odvézt?“ zeptal se Jirka.

Dělníky taková otázka vyvedla z míry. Kolem stěhování zvířectva platila celá řada nařízení a pravidel, ale hlavně jim připadalo, že je Bedřich příliš velký na to, aby se ještě někdy vrátil k někomu na zahradu. „Však ona se mu spraví nálada,“ ujišťovali Jirku. „Jen počkej a uvidíš – až přijedete příště, určitě bude veselejší.“

„Ale vždyť je tu už celé týdny,“ nesouhlasil Jirka, ale místní už ho buď neposlouchali, nebo poslouchat nechtěli.

Byla to zase Anička, kdo dostal další nápad. Jen co přijeli ze statku domů, začala plánovat. „K vám se Bedřich vrátit nemůže,“ řekla, když zapojovala Kosma, „protože by ho tvůj táta zase poslal pryč. A k nám se taky nevejde.“

Jirka bohužel věděl, že má jeho kamarádka pravdu. Rozhlédl se po Erikově pracovně: Kosmo trůnil na stole, který pokrývalo několik vrstev vědeckých prací, obklíčených sloupci knih, hrnky nedopitého čaje a útržky papíru, na kterých byly ve spěchu naškrábány důležité rovnice. Aniččin tatínek s Kosmovou pomocí bádal o vzniku vesmíru. Najít domov nešťastnému praseti se zdálo být přibližně stejně složité.

Když se sem Aniččina rodina svého času nastěhovala, Jirkův čuník se sousedům představil ve velkolepém stylu: vrazil do pracovny a rozházel Erikovy knihy do všech koutů. Erik mu byl tehdy nakonec vděčný, protože díky Bedřichovi našel dlouho marně hledanou knihu, ale dnes by mu tady velké prase bohužel jenom překáželo. Jirka

s Aničkou navíc věděli, že Erik by se kvůli své zaneprázdněnosti o Bedřicha nemohl starat.

„Prostě musíme Bédovi najít něco útulnýho,“ řekla Anička rozhodně.

Cink! Kosmova obrazovka se probrala k životu a rozblikala se hned v několika různých barvách – jasná známka toho, že superpočítač byl se sebou spokojený.

„Připravil jsem pro vás přehled podmínek v okolním vesmírném prostoru a utřídil jejich způsobilost pro vepřový život,“ ohlásil. „Vyberte prosím příslušnou ikonu a zobrazí se vám výpis pravděpodobnosti přežití prasete na jednotlivých planetách naší sluneční soustavy. Dovolil jsem si doprovodit každou z planet svým komentářem a také ilustračním obrázkem.“

„Týjovka!“ vypískla Anička. „Kosmo, ty jsi prostě nejlepší.“

Na obrazovce superpočítače se objevilo osm malých čtverců nadepsaných názvy planet uvnitř sluneční soustavy. Anička vybrala čtverec se jménem MERKUR…

NAŠE SLUNEČNÍ SOUSTAVA

Sluneční soustava je název, který dostala rodina planet, jež obíhá kolem naší hvězdy, Slunce.

Jak vznikla naše sluneční soustava

¯¯¯

Naše sluneční soustava vznikla přibližně před 4,6 miliardy let.

¯¯¯

První fáze:

Mrak plynu a prachových částic se začíná smršťovat – způsobily to rázové vlny z nedaleké supernovy.

Druhá fáze:

Vzniká otáčející se koule prachových částic, která nabírá další prach. Vlivem otáčení se zplošťuje do tvaru disku, postupně se zvětšuje a otáčí se stále rychleji.

Třetí fáze:

Nitro zhrouceného disku se zahřívá stále víc a víc, až začne samo svítit a změní se ve hvězdu.

Čtvrtá fáze:

Zatímco hvězda svítí, prach v disku, jenž ji obklopuje, se pomalu seskupuje do shluků, z nichž se slepují kameny. Po čase se utvoří planety, které obíhají hvězdu – naše Slunce – ležící uprostřed celé soustavy. Vzniklé planety jsou dvou druhů: 1.

Blízko Slunci, kde je horko, se vytvoří kamenné (terestrické) planety.

2. Dále za nimi (za Marsem) se vyvinou plynné planety. Sestávají z husté plynné atmosféry, obklopující tekutou středovou oblast. Mají velmi pravděpodobně tuhé jádro.

¯¯¯

Hvězdy o hmotnosti našeho Slunce takto vznikají přibližně za 10 milionů let.

¯¯¯

Pátá fáze:

Planety vychytají veškeré zbylé úlomky, které se jim dostanou do cesty, a tím si vyčistí své oběžné dráhy.

Šestá fáze:

V průběhu následujících stovek milionů let se planety postupně usadily na stabilních oběžných drahách, po nichž obíhají dodnes. Zbylé kamenné úlomky skončily buď v pásu planetek mezi Marsem a Jupiterem, nebo mnohem dál od Slunce za Neptunem, v takzvaném Kuiperově pásu, podle prvních objevitelů někdy nazývaném Edgeworthův-Kuiperův pás.

¯¯¯

Nejhmotnější Jupiter se na vyčištění drah planet podílel zdaleka nejvíce.

¯¯¯

Existují jiné sluneční soustavy, podobné té naší?

RAstronomové po staletí předpokládali, že ve vesmíru existují další hvězdy, kolem nichž rovněž obíhají planety.  První taková exoplaneta, obíhající kolem miniaturního pozůstatku velmi hmotné hvězdy, byla potvrzena v roce 1992. První exoplaneta, která obíhá běžnou jasně zářící hvězdu, byla objevena v roce 1995. Od té doby bylo odhaleno více než 500 exoplanet – některé kolem hvězd velmi podobných našemu Slunci.

¯¯¯

Exoplaneta je planeta, jež obíhá okolo jiné hvězdy, než je naše Slunce.

¯¯¯

RTo je ovšem teprve začátek. I kdyby pouhých 10 procent hvězd naší galaxie mělo své planety, ještě pořád by to znamenalo, že jen v samotné Mléčné dráze je více než 20 miliard slunečních soustav.

RNěkteré z nich se mohou podobat naší sluneční soustavě, jiné mohou vypadat zcela odlišně. Například planety v soustavě dvojhvězdy mohou „spatřit“ na obloze vycházet a zapadat dvě různá slunce. Znalost vzdáleností planet od jejich hvězdy a zároveň velikosti a stáří hvězdy nám dovolují vypočítat pravděpodobnost, s jakou by se na těchto planetách mohl vyskytovat život.

RVětšina již nalezených exoplanet v jiných slunečních soustavách je velmi hmotná – jsou velké jako Jupiter nebo o něco málo větší. Právě proto je snazší je vypátrat, na rozdíl od málo hmotných planet. Astronomové ale začínají postupně nalézat i menší kamenné planety, jež obíhají ve „správné“ vzdálenosti od hvězdy a mohly by být případně více podobné Zemi.

RNa počátku roku 2011 NASA potvrdila, že družice Kepler zaznamenala planetu podobnou Zemi u hvězdy vzdálené přibližně 500 světelných let! Exoplaneta byla označena Kepler 10-b. Je sice jen 1,4krát větší než Země, ale její povrch je rozpálený na 1 300 °C, takže naši planetu připomíná jen vzdáleně.

2. kapitola

„No, nemyslím si, že by mohl Béda na některé z těch planet opravdu žít,“ podotkl Jirka, když projeli Kosmem uspořádaný seznam planet sluneční soustavy. „Na Merkuru by se upekl, na Neptunu by ho to odfouklo a na Saturnu by zahučel do jedovatýho plynu. To už je lepší ten statek.“

„Takže zbývá zase jenom Země…,“ hlesla Anička.

„Jinou planetu, kde by se dalo normálně žít, ve sluneční soustavě nemáme.“ Samým přemýšlením nevědomky krčila nos. „Tohle je vlastně stejný jako u lidí,“ napadlo ji. „Pamatuješ, jak můj táta vyprávěl o tom, že musíme najít nějakou novou planetu? Kdyby se náhodou Zemi něco stalo?“

„Jako kdyby nás trefila kometa nebo kdybysme si úplně zničili životní prostředí?“ zeptal se Jirka. „Je pravda, že by třeba mohly začít soptit sopky, nebo by Země mohla vyschnout a stala by se z ní jedna velikánská poušť.“ Jirka si vybavil, jak mu jeho ekologicky svědomití rodiče vysvětlovali, co všechno špatného se může naší planetě přihodit, když se o ni nebudeme lépe starat.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

1. kapitola

2. kapitola