Přeložil Stanislav Komárek

Copyright ©2019 by Andrzej Pilipiuk

All Rights Reserved

Copyright ©2020 for the Czech translation by Stanislav Komárek

Copyright ©2020 for Cover by Andrzej Łaski

Copyright ©2020 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-6676-3

Kroniky Jakuba Vandrovce:

1. Kroniky Jakuba Vandrovce

2. Čaroděj Ivanov

3. Vezmi černou slepici

4. Záhada Kuby Rozparovače

5. Věšet každý může

6. Homo špiritusus

7. Jed

8. Conan Destilátor

9. Kapry bijem

Gumofilc

Jakub a Semen leželi na střeše sklípku. Májový večer byl teplý a oni unavení a udření z alkoholových povinností... Pálení už skončilo, použitý kvas vylitý pod jabloní plnil vzduch příjemným... no, možná ne až tak příjemným aromatem.

Na večerním nebi se rozsvěcovaly první hvězdy.

„Občas mám docela ohavnej pocit, že nás odtamtud shora někdo pozoruje,“ zahučel Jakub. „A že tentokrát to není svatej Mikuláš.“

Jako na zavolanou se nalevo od Měsíce objevil létající talíř.

Přeletěl nad Troščankou a zamířil k Vojslavicím. Ufoni letěli pomalu, jako kdyby něco hledali. Oba staříci sledovali mimozemský kosmolet pohledem. Semen si ztěžka povzdychl.

„Já například často přemýšlím, jestli k nám opravdu přilétají takoví škaredí šedí trpajzlíci, jak se to ukazuje ve filmech. Protože já se s emzáky párkrát setkal a převážně vypadali jinak,“ pokračoval exorcista. „A vážně strkají do lidí implantáty? A jestli strkají, tak proč vlastně?“

Semen se mimoděk dotkl stěží viditelné jizvy za uchem.

„Anebo proč třeba implantáty strkají ti s vyvalenýma očima, ale nedělají to predátoři a alieni?“

„Predátory zajímají akorát naše lebky a alieni nás potřebují jako inkubátory na vylíhnutí svých larev. Zkrátka úplně primitivní jednání a docela náhodný výběr obětí,“ pokrčil rameny kozák. „Šediváci stojí na vyšším vývojovém stupni. Značkují si lidi, které budou k něčemu potřebovat. Aby je potom bez potíží našli.“

„Tak to je v cajku,“ uklidnil se Jakub. „Nás naštěstí absolutně k ničemu nepotřebují.“

„Mluv za sebe,“ zamručel Semen a nervózně sledoval, jak létající talíř krouží nad městečkem. „Zajdu do sklepa a podívám se, jestli je oheň dobře uhašený,“ dodal a chvatně se ukryl v útrobách planety.

***

Jakub ještě půl hodiny sledoval mimozemšťany a potom zašel dělat kamarádovi společnost.

„Odletěli?“ zeptal se znepokojeně kozák.

„Snad jo, ale pro všechny případy tady ještě poseďme... Tak vyklop, hrome, proč tě ti zakrslíci hledají?“

Semen vzdechl. „Stala se mi taková věc, už dávno. Bude to sto let... Chlastali jsme tenkrát ve třech. Já, Griška Rasputin a jistý Ajzyk. Ten ve skutečnosti platil. Byl to jen takový krátký, třídenní tah po petrohradských putykách zakončený za městem na pláži. Bylo po půlnoci, právě jsme střízlivěli, dýchali mořskou brízu, když přiletěli oni. Ufoni...“

„A co?“

„Ochromili nás modrým paprskem a potom se z talíře vysunula kovová tyč. Taková jako ty, co u nich tančí holky v klubech. Nebo, co já vím, jako v hasičské zbrojnici...“

„A byla ta mimozemská holka aspoň štramanda?“

„Kdepak, po té tyči sjelo spíš něco jako chlap, ale žádný hasič. Ačkoliv kdo ví, jak je to s těmi mezihvězdnými vycmrndlíky. Možná mají víc pohlaví...“

„Vypadal jako ve filmu?“

„Záleží v jakém. V každém případě zapnul telepatii a nabídl nám kšeft. Ten chlap nechlap byl totiž vynálezce, který vymyslel gumofilcáky.“

„To si měl s čím lámat hlavu,“ rozesmál se Jakub. „Nemusel nic vymejšlet od nuly. Mohl si je prohlídnout na Zemi a okopírovat.“

„Nemohl, poněvadž na Zemi tehdy ještě nebyly vynalezené,“ vysvětlil Semen.

„Nekecej?! To znamená, že...“

„Pustíš mě ke slovu? Takže emzák nám dal tři páry fungl nových gumofilcáků a sepsali jsme smlouvu. Každý dostal zlatou cihlu za to, že v nich bude chodit sto let, aby je otestoval. A ufon měl po sto letech přiletět, aby zkontroloval opotřebení materiálu a zdravotní následky nošení takové obuvi. Dal nám zlato, boty a odletěl ke všem čertům. Nedocenil jsem význam téhle příhody,“ povzdychl si opět Semen. „Griška Rasputin taky ne... Svoje gumofilcáky zapomněl jednou večer na stole v restauraci Jar. Překážely mu při tanci. No a kdosi mu je šlohl, nejspíš proto, aby je rozřezal na relikvie. Já o ty svoje přišel za první světový. Vadily mi při běhu, když jsem zdrhal ze zajateckého lágru v Prusku, tak jsem je hodil do křoví a utíkal dál v armádních půllitrech, které jsem sebral pruskému vachmanovi. Ten fricek je už každopádně nepotřeboval... Ajzyk byl z nás nejmazanější, však to byl Žid. Oni prostě mají buňky na kšefty. Nechal si vystavit patent a prodal práva firmě Provodnik z Rigy. Vydělal těžké prachy, emigroval do Států a tam investoval do sítě hotelů.“

„A ty si myslíš, že se vynálezce vrátil zjistit, jak teď ty boty vypadají?“

„Jsem si jistý. Sto let uplyne za pár dní.“

„Co kdybysme zajeli tam, kdes je vyhodil, a prohledali křoví? Ne, zatraceně, po tolika letech pod širým nebem už zaručeně guma zteřela a výstelka shnila. Nejspíš tam už není ani to křoví,“ odpověděl sám sobě Jakub. „Tak to je v prdeli. Proč jsi mi nikdy dřív neřekl, že tě ufoni okroužkovali... Tedy implantátovali?!“ rozčílil se.

„A co by se tím změnilo,“ zahučel Semen. „Mám to v mozku a v takovém místě, že si s tím nikdo neporadí. Žádný lékař to nevytáhne, takové neurochirurgické technologie na Zemi nemáme.“

Vykoukli z dvířek. Létající talíř odletěl, a tak kradmo přeběhli do chalupy. Exorcista usilovně přemýšlel a jeho parťák se pustil do přípravy večeře.

„Kdysi jsem viděl takovej film...“ svraštil čelo Jakub. „Byl v něm jeden tlusťoch se šavlí... Jmenoval se Zagłoba.“

„O někom takovém jsem slyšel,“ přiznal Semen.

„No a on si zlepšoval intelekt tím, že pil víno a potom olej. Říkal, že olej jakožto lehčí je vždycky navrchu a víno, které stoupá do hlavy, tam s sebou vynese každou ušlechtilou substanci... A představ si, že máme jak samohonku, tak slunečnicový olej.“

„Co to s tím má společného?“ podivil se kozák.

„Věříš mi?“

„Ne.“

„Škoda,“ povzdechl si Vandrovec a nečekaně kamaráda praštil šťouchadlem na brambory po hlavě.

Vědomí se ztratilo.

***

Kozák se probral s tichým zasténáním. Příšerně ho bolela hlava.

Namísto na podlaze, eventuálně v posteli, ležel kdovíproč na stole. V ústech cítil velice divnou pachuť. Snad nějakou chemikálii... Jeho společník seděl u pece a spokojeně žvýkal plátek uzeného masa.

„Cos mi to udělal?“ zavrčel vztekle Semen.

„Musel jsem ti dát čínskou narkózu. Při komplikovaný neurologický operaci se pacient nesmí ani pohnout.“

„Cože?! Jaká operace?!“ ohmatával si vyděšený Semen hlavu, ale kromě boule po šťouchadle na ní neobjevil žádné znepokojivé otvory ani stehy.

„Zagłobovská. Napojil jsem tě samohonkou a potom olejem,“ ukázal Jakub na plechový trychtýř od benzínu, ležící na parapetu. „A položil jsem ti na břicho termofor, aby to rychleji účinkovalo. Olej jsem smíchal s prostředkem na odstraňování vší a hnid a medicínou proti parazitům krav. Vši totiž přilepují svoje hnidy na vlasy takovým sajrajtem, který ztvrdne jako beton. A co neuškodí krávě, musí být zdravý i pro člověka.“

„Eee...? A k čemu je to dobré?“ nechápal kozák.

„Ufoni ti museli ten implantát nějak přilepit do mozku. Napadlo mě, že ti do hlavy napustím olej a přidám do něho ten odvšivovač. Když funguje jako rozpouštědlo na hnidy, mohl ten ufonský implantát odlepit od neuronů. Přípravek proti parazitům zase vyžene z krávy tasemnice a kdejaký jiný červy, tak by měl vypudit i to cizí těleso. A poněvadž v hlavě není moc otvorů, předpokládal jsem, že implantát vyjde nosem nebo uchem... No a máme ho!“ ukázal Jakub triumfálně drobnou elektronickou součástku zavřenou v poškrábané a něčím ušpiněné zkumavce.

Semen si říhl a tentokrát se mu zazdálo, jako by byl u holiče. Naposledy měl takový pocit, když se omylem napili březového šamponu.

„Jsi očividně génius neinvazivní neurochirurgie, ale trápí mě otázka, jestli lze ten prostředek proti vším aplikovat vnitřně?“ zneklidněl.

„Hmmm...“ zamyslel se Jakub. „Upřímně řečeno, nevím. Na obalu byly nějaký instrukce, jenže písmenka byla mrňavá a bylo jich tam moc... Stejně je už pozdě. Účinkovalo to, tak se není proč stresovat.“

„Co teď?“ zeptal se Semen a prohlížel si elektronického švába ve zkumavce. „Seberme z našeho arzenálu protipěchotní minu, zahrabejme ji a implantát položme nahoru. Ufoni ho zaměří, přistanou a bum!“

„Víš, občas ti ani za mák nerozumím,“ zavrtěl hlavou Jakub. „Vždyť ten emzáckej vynálezce byl tvůj dobrodinec. Grátis ti dal boty a dobře ti zaplatil za jejich otestování, kdežto ty jsi nedodržel svoji část dohody, a ještě ho chceš vyhodit do vzduchu?“

„To je právě ten problém, že jsem podělal svoji účast na experimentu. Jestli mě ufoni najdou, můžu mít velké potíže. Naserou se a něco mi provedou.“

„Věř mi!“

„Zase?!“ kryl si kozák instinktivně rukou hlavu, ale Jakub tentokrát namísto šťouchadla popadl svazek šperháků, kterými startoval starostův traktor.

***

Noci na hřbitově jsou vždycky studené... Naštěstí svítil měsíc a kamarádům nehrozilo prozrazení, poněvadž si při práci většinou nemuseli svítit baterkami. Oba se pořádně nadřeli, než se jim pomocí heveru podařilo nadzvednout a odsunout teracovou desku. V hrobce byla pouze jedna rakev.

„Neurazí se ten nebožtík?“ staral se Semen.

„I kdyby jo, nevidím v tom problém, je to jenom Bardak,“ zavrčel Jakub a odtrhl páčidlem trochu zpuchřelé víko. „Posviť.“

Čas udělal své. Na zbytcích zetlelého čalounění ležel kostlivec v cárech pohřebního obleku. Na nohou měl polobotky, kdysi jistě elegantní, ale po letech v rakvi hodně vetché.

„Hoďme sebou,“ sykl Jakub a neklidně se zahleděl na oblohu. „Podej mi tu jeho kotrbu!“

Ufo znovu kroužilo nad vesnicí. Chvíli blíže, chvíli dále, ale vypadalo to, že mimozemšťané jsou konečně na správné stopě.

Semen podal kamarádovi bardackou lebku. Vandrovec do ní týlním otvorem hodil implantát a položil ji zpátky na místo. Na kostlivcovy nohy chvatně obuli staré gumofilcáky, které vzali z exorcistovy kůlny. Zaklapli víko rakve a s funěním zasunuli náhrobní desku. A schovali se do křoví. Stihli to v poslední chvíli.

„Lítali, poletovali, až se podělali,“ zanotoval exorcista, když sledoval, jak talíř klesá nad hřbitov.

Potom raději zmlkl. Ufoni rozsvítili silný reflektor. Na hřbitově bylo rázem světlo jako v poledne. Z talíře se vysunula ocelová tyč a po ní se dolů spustily dvě zakrslé postavy. Nevypadaly ani jako ženské, ani jako mužské. Mimozemšťané chvíli stáli nad hrobem a potom začali krycí desku nešikovně řezat laserem.

„Nemehla,“ ohodnotil je exorcista. „Ultrazvukem by to šlo třikrát rychleji.“

„Poznají, že to nejsou stejné boty,“ brblal kozák.

„Určitě ano,“ přisvědčil jeho kumpán. „Ale stěžovat si můžou akorát tomu umrlci. Nám to může bejt šumafuk...“

Mimozemšťané se mezitím dostali k rakvi. A nejspíš se vážně naštvali. Nejdříve dlouho rozhněvaně žvatlali po svém a potom po tyči vyšplhali nazpět do talíře. Za chvilku z něho vyšlehl záblesk mimozemské energie a na místě hrobu zůstal jenom kráter v zemi. Ufo se ještě krátce, jakoby potlačovanou zlostí kolébalo v povětří, potom zablikalo světélky a odletělo k čertu, tedy přesněji řečeno: do vesmíru.

„Díky, nejspíš jsi mi zase zachránil život,“ řekl dojatě Semen.

„Odpracuješ si to na poli! Tušil jsem, že se nenechají napálit,“ povzdechl si Jakub. „Ale aby si vylili zlost na mrtvole, to není pěkný. Na druhou stranu není nic tak zlý, aby z toho nevyplynulo něco dobrýho. Až Bardaci přijdou na krchov a uvidí díru na místě dědkova hrobu, hned to svedou na nás. Budeme mít důvod znovu je zpráskat a tentokrát právem, poněvadž v sebeobraně.“

Chaloupka

Improvizovaná nosítka ze dvou kmínků a košil byla těžká jako kamení. Naštěstí se jim v husté chumelenici a nastávajícím soumraku podařilo pronásledovatele setřást. Štěkot německých psů a křik stíháním rozdivočelých esesáků utonul ve vánici.

Jakub a Semen ještě pro všechny případy nějakou dobu kličkovali po polích a lesích, a teprve až si byli absolutně jistí, že jim už nikdo není na stopě, zamířili k úkrytu. Za pásmem kopců na ně vítr už tolik nedorážel. Zastavili se, z carské čutory si dali po hltu šnapsu a nosítka s raněným velitelem se hned stala trochu lehčími. Pokračovali v pochodu. Sněžnice jim vázly v závějích, ale chůze bez nich by byla ještě obtížnější... Konečně si oddechli úlevou - byli na kraji zakázaného lesa. Budoucí exorcista shodil ze zad pytel. Několika ranami sekery usekl metr nad zemí tři břízky, zašpičatil trčící kmínky a na každý z nich narazil uťatou hlavu jednoho z konfidentů. Semen stál a mlčky ho sledoval.

K čemu to je, že děláme takovouhle výstavu v lese na Vystrkově, kam stejně nikdo nechodí, přemítal. Kdyby tak šlo dekapitovat je veřejně na tržišti před očima všech lidí... Nejlépe na rynku ve Vojslavicích. A hlavy pak vystavit u vjezdu do městečka. Aby i ten největší blbec viděl, co čeká hajzly, kteří donášejí okupantům.

Rozhlédl se okolo. Spočítal lebky a hlavy v různém stupni rozkladu, jež zdobily okraj lesa. Od vypuknutí války zlikvidovali více než třicet zrádců.

A dalo by se říci, že taktika vypracovaná kapitánem Rozparovačem byla docela účinná. Němci měli čím dál větší problémy získat nějaké průvodce, tlumočníky, udavače... A ti, které zverbovali dříve, se moc nehrnuli do „práce“ .

„Kde to jsme?“ probral se nepatrně velitel a zvedl víčka.

„U vás v lese. Za čtvrt hodiny budeme doma.“

Raněný vydechl úlevou a opět upadl do bezvědomí. Oba přátelé unisono zakleli, zvedli nosítka a pokračovali v cestě. Tábořiště oddílu leželo v krátké roklině. Do šesti zemljanek se střechami v úrovni terénu a krytými drny se podařilo umístit noclehárny partyzánů, kuchyni, kasino, zbrojnici, lazaret a obydlí velitele. Rozložité koruny stromů kryly základnu shora před zraky eventuálních letců. Na vršku nevelkého pahorku na kraji lesa si partyzáni zřídili pozorovatelnu. Ukořistili trochu protipěchotních min, položili je na stezky pod listí a v keřích natáhli lanka od rozněcovačů. Předem si připravili střelecká stanoviště kolem úkrytu. Hned za úpatím blízkého návrší začínaly luhy a močály obklopující Dubinku. Mohli se zde bránit a v nezbytném případě bylo kam ustoupit.

Jakub a Semen vešli mezi chaty.

Ze stromů ihned seskočili další čtyři členové oddílu a převzali nosítka. Oba kamarádi si oddechli, s úlevou si protáhli bolavá záda a rozhýbali promrzlé prsty. Konečně si mohli odepnout sněžnice a setřást bílý sníh z ramenou a čepic.

„Haw?“ zeptal se nejvyšší partyzán, připomínající gorilu. Na otrhaném pruském mundúru měl nakřivo našity prýmky polského desátníka.

„Kapitán je raněný, střelili ho do nohy. Zavolejte felčara,“ řekl Jakub. „Chlupáči, do boudy!“ zahnal dupnutím válenky mamuta, který se přišoural blíž a chobotem zvědavě šmátral po nosítkách.

Pitekantropové cosi zahuhlali svou hatmatilkou a přidali do kroku. Někdo běžel napřed, aby upozornil zdravotníka. Exorcista automaticky zasalutoval, když míjel totem vztyčený uprostřed tábořiště. Na vršku kůlu byla naražena rohatá lebka s namalovanými vzory - symbol Matky Krávy. Pod ní byly zkřížené medvědí tlapy - na počest Velkého Mywu. Neuměle vyřezaná polská orlice a groteskní držka, která měla být portrétem maršála Piłsudského, dílo korunovaly. Okolo totemu byl upraven nevelký záhon obroubený německými hlavami, uťatými mačetou.

„Na jaře je budeme muset pomalovat, poněvadž jim už začínají rezavět helmy,“ poznamenal mírně Jakub. „Ale celkově to vypadá moc hezky. A vlastenecky, v duchu jejich jeskynních tradic... Třeba se postupně vyvinou v lidi?“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Přední tiráž

Gumofilc

Chaloupka