Přeložila Hana Vališová

Shalini Boland: Pravá matka

Copyright © Shalini Boland, 2017

Translation © Hana Vališová, 2020

ISBN 978-80-249-4181-3

Tato kniha je fikce. Jména, postavy, podniky, organizace, místa a události, které nejsou veřejně známé, jsou čistě výplodem autorčiny fantazie a jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnou osobou, živou či mrtvou, s událostmi nebo místy je čistě náhodná.

Petovi:

Tvé jméno znamená „skála“

a tou pro mě jsi.

Mou skálou.

Kapitola 1

Světlo pouličních lamp mihotavě ozařuje zašedlé chodníky potřísněné špinavým sněhem a zčernalým lesknoucím se ledem. Rozbředlé kaluže olizují obrubníky, které uhýbají před svištícími koly aut odstřikujícími břečku. Musím se hodně soustředit, abych udržela rovnováhu. Bylo by mi lépe, kdybych si ruce zachumlala do kapes, ale musím se jimi opírat o zdi, ploty, kmeny stromů a kandelábry. Nechci spadnout. Ale bylo by to tak strašné, uklouznout na ledu? Měla bych mokré džíny a modřinu na zadku. Nebyl by to konec světa. Existují horší věci. Mnohem horší věci.

Je neděle. Poslední záchvěv celého týdne. Ta nepříjemná pauza před pondělkem, kdy všechno zase znovu začíná – ta osamělá přetvářka života. Neděle je pro mě černou skvrnou na horizontu, která se každým dnem zvětšuje. Uklidňuje mě, když končí, ale zároveň mě děsí představa té následující. Je to den, kdy chodím na hřbitov a postávám nad jejich hrobem, hledím na kamenný náhrobek v trávě, na oba mluvím a uvažuji, jestli slyší můj vnitřní monolog, nebo má slova plynou do prázdna. Stávám tam na parném slunci, v lijáku, při teplotách pod nulou i v husté mlze. Každý týden. Nevynechala jsem ještě ani jednu neděli.

Plískanice mi bičuje tvář. Ledové jehličky mě nutí přimhouřit oči a chvílemi zalapám po dechu. Konečně zabočuju z hlavní cesty do své uličky, kde je to před silným větrem víc chráněné. Cestu lemuje pestrobarevná řada přetékajících popelnic, čekajících na to, až budou v brzkých hodinách vyvezeny. Odvracím hlavu od oken, za kterými stojí blikotající vánoční stromky, mrkají na mě, aby mi připomněly moje šťastnější Vánoce. Ale to bylo kdysi.

Už budu doma. Můj řadový domek v severním Londýně se nachází zhruba uprostřed ulice. Otevřu zrezavělou branku, ignoruju neudržovanou předzahrádku, kam vítr z ulice navál odhozené papírky od bonbónů a pytlíky od bramborových lupínků, které se zachytily o vysoké trsy trávy a přerostlé keře. Zmrzlými prsty zalovím v kabelce a po nekonečně dlouhé době vyhrabu velký svazek klíčů. Zaplaťpánbůh jsem tu, unikla jsem chladu, ale jakmile vstoupím do potemnělé tiché chodby, moje tělo se scvrkne z pocitu prázdnoty z jejich nepřítomnosti.

Alespoň je tu teplo. Setřesu ze sebe kabát, odkopnu kozačky, kabelku odhodím na stolek v hale, rozsvítím světlo a snažím se vyhnout se pohledu na svůj bezútěšný odraz v zrcadle. Možná už je vhodná doba na skleničku vína. Mrknu na hodinky. Je teprve čtvrt na šest a pět minut. Ne. Budu hodná a udělám si horkou čokoládu.

Udiví mě, že jsou dveře do kuchyně zavřené. Zvláštní, protože je vždycky nechávám otevřené. Možná že je přibouchl závan větru, když jsem odcházela. Pomalým krokem přejdu halu a zastavím se. Škvírou pode dveřmi spatřím světlo. Někdo je v kuchyni. Zadržím dech a cítím, jak se svět na chvilku zpomalil, než se dá zase do pohybu. Že bych měla v domě zloděje?

Nastražím uši. Zpoza dveří ke mně dolehne jakýsi zvuk. Tlumený. Jako když si dítě brouká nějakou melodii. Nemám žádné dítě. Už ne.

Pomalu vezmu za kliku a strčím do dveří. Celá ztuhnu. Nemůžu skoro dýchat.

Před sebou uvidím tmavovlasého chlapce v sepraných džínách a zeleném pleteném svetru. Asi pěti nebo šestiletého chlapečka. Sedí na židli u kuchyňské linky a pobrukuje si známou melodii. Sklání se soustředěně nad svým výtvorem a kolem papíru formátu A4 má poházené pastelky. Přes opěradlo si pečlivě přehodil modrou pláštěnku.

Když vejdu, vzhlédne a vyvalí na mě čokoládově hnědé oči. Zíráme jeden na druhého.

„Jsi moje maminka?“ ptá se.

Úplně mě tím zaskočí. Kousnu se do spodního rtu. Opřu se o linku, abych se uklidnila. „Ahoj,“ řeknu a srdce se mi divoce rozbuší. „A kdopak jsi ty?“

„Vždyť to víš. Já jsem Harry,“ odvětí. „Líbí se ti můj obrázek?“ Zdvihne papír před sebe, abych si mohla prohlédnout kresbu chlapečka a ženy stojících vedle vlaku. „Ještě to není hotové. Neměl jsem dost času to vybarvit,“ vysvětluje.

„Je krásný, Harry. To jsi ty vedle vlaku?“

„Ano,“ přikývne. „To jsem já a ty. Nakreslil jsem to pro tebe, protože jsi moje maminka.“

Mám snad halucinace? Zbláznila jsem se? Tenhle rozkošný kluk mi říká maminko. Ale já ho neznám. Nikdy v životě jsem ho neviděla. Zavřu oči a znovu je otevřu. Stále tam sedí, ale netváří se už tak sebejistě. Jeho úsměv plný naděje zmizí a chlapec se zaškaredí. Oči mu nebezpečně zesklovatěly. Znám ten pohled. Po něm následují slzy.

„Ty, Harry,“ vyhrknu s předstíranou veselostí. „Máš rád vlaky?“

Znovu se usměje. „Parní lokomotivy jsou nejlepší. Lepší než dieselové.“ Znechuceně se zakaboní a zamrká.

„Přijel jsi sem ke mně domů vlakem?“

„Ne. Přijeli jsme autobusem. Škoda že jsme nejeli vlakem, protože autobusem to strašně trvalo. A bylo mi trochu špatně.“ Položí papír zpátky na linku.

„A s kým?“ ptám se.

„S andělem.“

Přijde mi, že jsem se přeslechla. „S kým?“

„Dovedl mě sem anděl. Říkal, že jsi moje maminka.“

„Anděl?“

Přikývne.

Rozhlédnu se kolem dokola, protože mě najednou napadne, že by Harry nemusel být jediným vetřelcem u mě doma. „Je tu někde?“ zašeptám. „Je tu s tebou ještě někdo?“

„Ne, už je pryč. Řekl mi, ať si kreslím, že brzy přijdeš.“

Při zjištění, že v domě už nikdo jiný není, se mi trochu uleví. Ale to mi nepomůže zodpovědět otázku, kdo je tenhle kluk. „Jak ses dostal dovnitř?“ nervózně vyzvídám a napadne mě, jestli někde nenajdu rozbité okno.

„Předními dveřmi, hlupáčku,“ odvětí s úsměvem a obrátí oči v sloup.

Předními dveřmi? Že bych je nezamkla? Jsem si jistá, že to bych nikdy neudělala. Co se to tu proboha děje? Měla bych někomu zavolat. Nějakým úřadům. Na policii. Někdo bude tohle dítě hledat. Budou hrůzou bez sebe. „Dal by sis horkou čokoládu, Harry?“ zeptám se a snažím se udržet klidný hlas, jak jen to jde. „Chtěla jsem si ji udělat pro sebe, tak…“

„Děláš ji z mléka?“ přeruší mě. „Nebo z horké vody? Je mnohem lepší z mléka.“

Potlačím úsměv. „Souhlasím s tebou, Harry. Vždy ji dělám z mléka.“

„Tak dobře, dám si. Horká čokoláda by byla báječná.“

Srdce mi usedá nad jeho zdvořilostí.

„Mám pokračovat ve vybarvování, nebo ti mám pomoct? Umím totiž do mléka moc dobře zamíchat čokoládu.“

„To mám štěstí, protože já jsem nemehlo, co se míchání čokolády týče. Je dobře, že jsi tu, abys mi s tím pomohl.“

Zasměje se a seskočí ze stoličky.

Co to dělám? Měla bych okamžitě zavolat na policii. Tohle dítě se někomu ztratilo. Ale proboha, snad si můžu užít deset minut s tímhle roztomilým klučíkem, který si myslí, že jsem jeho matka. Jen chviličku předstírání a pak udělám to, co se patří. Natáhnu ruku, abych se dotkla jeho hlavičky, ale okamžitě ji stáhnu zpátky. Co si vůbec myslím? Ten kluk se musí okamžitě vrátit ke své matce. Musí zažívat okamžiky panické hrůzy.

Znovu se na mě usměje, až mě píchne u srdce.

„Tak dobře,“ přikývnu, zhluboka se nadechnu a zamžikám očima, abych zahnala slzy. „Na čokoládu se vrhneme za chviličku. Nejdřív si někam z haly brnknu, ano?“

„Tak jo.“

„Chvilku si ještě kresli. Nebude to trvat dlouho.“

Vyleze zpátky na stoličku a poté, co si soustředěným pohledem prohlédne obrázek, popadne zelenou pastelku. Obrátím se k němu zády, poodejdu do haly, kde z tašky vytáhnu mobil. Ale místo abych se obrátila na policii, vytočím jiné číslo. Zazvoní to jen dvakrát.

„Tess.“ Hlas na druhém konci zní úsečně a ostražitě.

„Ahoj, Scotte. Potřebuju, abys přijel.“

„Cože? Teď?“

„Ano, prosím tě. Je to důležité.“

„Tess, jsem zdrchaný a venku je příšerně. Zrovna jsem se uvelebil s hrnkem čaje. Nepočká to do zítra?“

„Ne.“ Stojím u stolku v hale a otevřenými dveřmi pohlédnu na Harryho, kterému do očí padá kudrnatý pramen ofiny. Že bych si ho jen vysnila?

„Co se děje?“ Scott to řekne stejným způsobem jako jindy. Ve skutečnosti to znamená: Co se zase děje? Protože vždycky se něco děje. Jsem jeho pošahaná manželka, která pokaždé zažívá nějaké nové drama nebo prochází nějakou vymyšlenou krizí. Jenže tentokrát uvidí na vlastní oči, že je to skutečné, že to není jen výplod mé fantazie.

„Nemůžu ti to říct po telefonu, protože je to hodně divné. Musíš sem přijít a přesvědčit se sám.“

V telefonu se ozve dlouhý, hluboký povzdech. „Dej mi dvacet minut, ano?“

„Dobře. Díky, Scotte. Přijeď prosím co nejdřív.“

Srdce se mi divoce rozbuší, jak se horečnatě snažím najít smysl v tom, co se to tu odehrává. Ten kluk vedle tvrdí, že ho sem přivedl anděl. Tvrdí, že jsem jeho maminka. Ale on rozhodně není můj syn. Kde se tady proboha vzal?

Zhluboka se nadechnu a vrátím se do kuchyně. Je v ní teplo a příjemně útulno. Ne jako jindy, kdy se zdá být pustá.

„Můžeme se už pustit do té horké čokolády?“ Harry ke mně vzhlédne s rozzářenýma očima.

„No jistě. Donesu hrnky a čokoládu. Otevři tamtu zásuvku a podej mi ten nejmenší kastrolek, který najdeš.“

Nadšeně udělá, oč jsem ho požádala.

„Harry, kde jsou tví rodiče? Tvoje maminka a tatínek?“

Upřeně hledí na hrnce v zásuvce.

„Harry?“ pobídnu ho.

„Nejsou tady,“ odpoví. „Je tenhle dost malý?“ Vytáhne nerezový hrnec na mléko a zamává jím směrem ke mně.

„Perfektní.“ Přikývnu a vezmu si ho od něj. „Můžeš mi prozradit, kde bydlíš?“

Žádná odpověď.

„Utekl jsi z domova? Ztratil ses?“

„Ne.“

„Ale kde je váš dům nebo byt? Kde bydlíš? Někde tady ve Friern Barnet? V Londýně? Blízko mého domu?“

Zamračí se a sklopí oči ke kachlové podlaze.

„Jaké je tvé příjmení?“ zeptám se, jak nejněžněji dokážu.

Vzhlédne ke mně a vystrčí bradu. „Neřeknu.“

Zkusím to ještě jednou, sehnu se k němu, abych mu viděla do očí. „Harry, miláčku, jak se jmenuje tvoje maminka?“

„Ty jsi moje nová maminka. Musím tu teď s tebou zůstat.“ Jeho dolní ret se začne třást.

„Tak dobře, srdíčko. Netrap se tím. Teď si připravíme tu čokoládu, ano?“

Prudce přikývne a popotáhne.

Stisknu mu ruku a narovnám se. Kéž bych nevolala Scottovi. Ale potřebovala jsem ho mít vedle sebe, až budu vytáčet číslo na policii. Nedokázala bych s nimi jednat sama. Ne potom, co se kdysi stalo. Mám hrůzu z jejich příjezdu. Z jejich otázek, kradmých pohledů, z náznaků, že jsem možná provedla něco špatného. Ale já jsem nic neudělala. Nebo snad ano?

A Harryho… odvedou. Co když s ním rodiče surově zacházeli? Co když bude muset jít do pěstounské péče? Hlavou mi víří tisíce myšlenek, jedna horší než druhá. Přece to není moje věc rozhodnout, co s ním bude? Nic s tím neudělám, protože není můj.

Nemám žádné dítě. Už ne.

Kapitola 2

Společně se v kuchyni pustíme do práce. Je to tak jednoduché. Tak přirozené. Jako kdybychom to už spolu někdy dělali. Jako kdybych opravdu byla jeho maminka a on můj syn a bylo by pro nás úplně normální, že si po procházce v dešti uvaříme v neděli večer horkou čokoládu. Pak si ji spolu v pohodě vypijeme a budeme se při tom dívat na film, po kterém budeme muset připravit věci na zítřek do školy. Napustím mu vanu a umyju mu vlasy, než ho zachumlám do peřin a přečtu mu pohádku na dobrou noc. Ne! Přestaň s tím. Okamžitě s tím přestaň. Proč se jen mučím takovými nesmyslnými představami?

Najednou v krku cítím slzy a nad kastrolkem s bublajícím mlékem se rozbrečím.

„Jsi v pořádku, mami?“

Utřu si oči do rukávu mikiny. „Ano, ano, je mi fajn, miláčku. Už se nemůžu dočkat, až to bude hotové a budu si moct pořádně loknout.“

„Já taky.“

Harry si klekne na stoličku a já sleduju, jak dřevěnou vařečkou vmíchává do mléka čokoládový prášek. Potom naleju nápoj do dvou hrnků a oba se posadíme k maličkému kuchyňskému stolku. Zbývá mi už jen pár minut, abych si užila tenhle moment, který je vyobrazením toho, jak mohl můj život vypadat.

Vím, že bych se měla víc snažit zjistit, odkud Harry je. Měla bych se ho zeptat na jeho pravé rodiče, kde bydlí a zjistit od něj všechny ty další důležité informace. Ale prve na mé otázky neopověděl, tak ho už nechci rozrušovat. Nechám to na profesionálech.

Harry hlasitě usrkne ze svého hrnku a zakření se. „Je to horké.“

„Dej pozor, ať si nespálíš jazyk. Pofoukej to trošku, ať to vychladne.“

„A ty máš ráda vlaky?“ zeptá se mě. Od horké čokolády se mu udělal knír, což mě rozveselí.

„Miluju je. Jednou jsem jela vlakem přes celou Francii, a pak přes Španělsko a Portugalsko.“

„Páni! Jak dlouho to trvalo?“

„Spoustu dnů.“

„A taky nocí? Spala jsi ve vlaku?“

„Občas,“ odpovím a vybavím si úzké kupé, které jsme společně se Scottem sdíleli, když jsme se tehdy dali poprvé dohromady. Ty krásné dny naší zamilovanosti, teď už tak vzdálené.

„Mohli bychom jet spolu?“ Harrymu se při myšlence na takové dobrodružství rozzáří oči. „Mohli bychom projet vlakem všechny ty země a spát ve spacáku?“

Chci mu říct ano, jistě by to šlo. Chci mu říct, že hned zítra zarezervujeme lístky a procestujeme spolu svět parním vlakem. Že uvidíme úžasnou exotiku a zamáváme všem podél trati. Popovídáme si se zajímavými lidmi a budeme mít kupé jen pro sebe. Koupím mu strojvůdcovskou čepici a průvodčí mu dovolí zapískat na píšťalku. Bude to ta největší zábava na světě.

„Jsem si jistá, že až budeš jednou větší, něco takového určitě podnikneš, Harry.“

„Super,“ odpoví s nosem zabořeným do hrnku, čímž jeho hlas získá nádech ozvěny.

U dveří se ozve zvonek, až nadskočím.

„Kdo to je?“ chce vědět Harry, zamračí se a položí hrnek na stolek.

„To bude Scott,“ odpovím mu a zvednu se od stolu. „Neboj se, bude se ti líbit. Je moc hodný.“

„Dobře.“

„Pustím ho dovnitř a hned se vrátím. Počkej tu chvilku, ano?“

Harry přikývne, jeho tvář ale náhle zvážní.

Vyjdu z kuchyně a zavřu za sebou dveře. Scott odmítá nadále používat své klíče. I když spolu nežijeme, ještě nejsme rozvedení, proto jsem taky chtěla, aby si je ponechal. Řekla jsem mu, že tohle bude pořád i jeho dům. Ale nikdy si jimi neodemkne a vždycky zvoní.

Otevřu svému zakaboněnému manželovi, ze kterého kape voda.

„Ahoj, pojď dál. Nevěděla jsem, že tolik prší.“ Ustoupím, aby mohl projít do chodby. „Dáš mi kabát?“

„Nezdržím se, Tess. O co tady jde?“ Jeho hluboký hlas zcela vyplní malý prostor.

„Pst, mluv potichu,“ zašeptám a ukážu rukou směrem ke kuchyni.

„Cože?“ zahlaholí snad ještě hlasitěji než předtím. „Proč? Někdo tam je?“

„Scotte, prosím.“

„No tak dobře,“ řekne přehnaně potichu.

„Poslouchej,“ začnu. „Když jsem dnes odpoledne přišla domů ze hřbitova…“

Scottova tvář potemní. Nikdy tam nechodí, protože ho to podle jeho tvrzení deprimuje. Že si je radši bude pamatovat takové, jací byli.

„… a vešla do domu, v naší kuchyni seděl malý kluk.“

Trvá to pár vteřin, než mu dojde, co jsem právě řekla.

„Malý kluk?“ Zamračí se. „O čem to proboha mluvíš?“

„To se ti právě snažím vysvětlit,“ vyhrknu a srdce se mi divoce rozbuší. „Je tam. Jmenuje se Harry.“

Scott mě popadne za ramena a zahledí se mi do tváře, jako by se v ní snažil něco vyčíst. „Tess, k čertu! Doufám, že jsi neprovedla nějakou hloupost.“

Setřesu jeho ruce z ramen a o krok ustoupím „Nic jsem neudělala. Přišla jsem domů a on už tu byl. Seděl v kuchyni u linky a kreslil si. A pak se mě zeptal, jestli jsem jeho maminka.“

„Ježíšikriste, Tess. Co jsi to udělala?“ Odstrčí mě a otevře dveře do kuchyně. Při pohledu na Harryho, sedícího u stolu a vylizujícího ukazováčkem zbytky čokolády ze dna hrnku, se zarazí.

Protáhnu se kolem Scotta a zaujmu místo vedle svého malého návštěvníka, aby ho nevystrašil pohled na neznámého muže, ze kterého by mohl vycítit hněv. Ale Harry vypadá klidně. Dlouze se na Scotta zadívá a pak pohledem obšťastní mě.

„Harry,“ řeknu a snažím se, abych zněla vesele, „tohle je Scott, jak jsem ti o něm povídala.“

Harry se postaví a upatlané prsty si otře o džíny. Obejde stůl a napřáhne ruku. „Rád tě poznávám, Scotte,“ pozdraví ho tak upřímně a sebejistě, až se mi ho chce obejmout.

Scottův hněv vůči mně se vytratil. Stojí tam s pusou dokořán a teprve po chvíli Harrymu potřese rukou. „Ahoj,“ řekne rozechvělým hlasem. „Já a Tessa si spolu v hale chvilku popovídáme, ano? Hned se vrátíme.“

„Ty se jmenuješ Tessa?“ podiví se Harry.

Přikývnu.

„Ale stejně jsi moje maminka?“

Pousměju se na něj, protože mu nechci odpovědět záporně.

„Dobrá, Harry,“ vloží se do toho Scott. „Dej nám jen pár minut.“

Popadne mě za loket a vytlačí mě ven z kuchyně. Mhouří oči a pevně svírá rty. Zavře za námi dveře a s rukama rozpřaženýma jako klepeta se ke mně obrátí čelem.

„Proč si myslí, že jsi jeho máma? Odkud přišel, Tess? Kde jsi ho sebrala?“

Zavrtím hlavou. „Už jsem ti to říkala. Přišla jsem domů a on už…“

„Jo, říkala jsi, že tu seděl u linky. Ale to je nemožné. Dítě se nemůže jen tak objevit v kuchyni. Kde jsi ho našla? Pověz mi to, ať to můžeme nějak řešit.“

Měla jsem vědět, že mi Scott neuvěří. Po tom, čím jsme si prošli, ke mně nemá důvěru. Už za mnou nestojí. Zůstala jsem sama.

Hlas mu zněžní. „Vím, že je to těžké. Že máš z toho, co se stalo, zlomené srdce, ale nemůžeš provádět podobné věci. Mohla by ses dostat do velkých problémů. Za to tě můžou zavřít.“

„Nikde jsem ho nenašla, ani jsem ho nikde nevzala ani nic jiného, co si představuješ, že jsem provedla,“ odseknu mu a zatnu ruce v pěst. „Opravdu si myslíš, že po tom, co se stalo nám, bych někomu sebrala dítě? Myslíš, že bych nechala nějakou matku trpět? Při všem, co je mi svaté, ti říkám čistou pravdu. Ale jestli mi nevěříš, pak…“

„Tady nejde o to, jestli ti věřím. Možná si jen nepamatuješ, co se opravdu stalo. Možná… Já nevím.“ Scottovi poklesnou ramena, rukou si prohrábne tmavé vlasy a najednou sám vypadá jako malý unavený kluk.

„Musíme zavolat policii,“ řeknu.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Kapitola 1

Kapitola 2