OSVOBOZENÍ

Imogen Kealey

LIBERATION

Copyright © Darby Kealey 2020

Novel by Imogen Robertson from the screenplay by Darby Kealey

First published in Great Britain in 2020 by Sphere, an imprint of Little,

Brown Book Group

All rights reserved

Translation © Jiří Jaňák, 2020

ISBN 978-80-249-4174-5

ČÁST I

MARSEILLE, LEDEN 1943

1

Tohle byl špatný nápad. Hodně špatný nápad. Zatraceně.

Nancy zavřela oči a skrčena za troskami rozstřílené zdi se zhluboka nadechla. V hrdle ji pálil smrad hořící budovy, mastný kouř ji štípal v očích a tělo prostřednictvím svalových křečí začínalo pomalu protestovat proti úzké, nepohodlné skrýši. Teď už jasně slyšela hlasy blížící se německé hlídky.

„Auf der linken Seite.“ Na levé straně.

Zeď, za níž se právě schovávala, byla ještě včera pevnou částí budovy, něčího domova. Jednoho z tisíců malinkých činžáků v koutě Marseille, v němž se chudší část obyvatelstva po celé roky snažila prohádat, přečůrat a usmlouvat se od jednoho dne ke druhému.

Teď se krčila v troskách špinavé místnůstky ve svém druhém nejlepším kabátě a třetích nejlepších botách na vysokém podpatku. Jak ty zatracené věci tlačily! Skrze zbytky horního patra sice viděla bezmračnou zimní oblohu, ale místnost měla jediné dveře. Hloupě se rozhodla se zde schovat před německou hlídkou. Zatímco Nancyini kolegové o něco výše v kopci pokračovali v rozmísťování náloží, Němci se promenádovali mezi troskami a vyháněli bývalé obyvatele Staré čtvrti z jejich nuzných děr. Brali to dům po domu. A její skrýš byla na řadě. Z vyšších svahů kopce sem doléhal lomoz padajících cihel, občas promíchaný s výstřely.

„Našli další krysy, chlapci,“ ozval se jakýsi starší hlas. Asi důstojník.

„Když já bych radši myšku,“ odtušil jeden z podřízených. Odpovědí byla salva smíchu.

Většina Nancyiných bohatých přátel by o návštěvě této čtvrti neuvažovala ani před válkou. Příliš nebezpečná. Příliš podivná. Nancy se však před pěti lety během prvního dne v Marseille zatoulala do klikatých, úzkých uliček Staré čtvrti a bezmezně se do nich zamilovala, stejně jako do všech hříšníků a ožbrundů a karbaníků, které zde našla. Milovala všechny vzteklé a pokřivené odstíny a kontrasty, do nichž okamžitě zapadla. Měla nadání dostat se na zakázaná místa, takže se mohla ve Francii živit jako novinářka. A jako Australanka si moc dobře uvědomovala, že si může dovolit věci, o nichž se rodilé Francouzky, úzkostlivě střežící svou reputaci, ani neodvažovaly snít. Po celé roky chodila Nancy křivolakými uličkami beze strachu, dělila se o cigarety s mladými poberty a vyměňovala si šťavnaté nadávky s jejich šéfy. I po zásnubách s jedním z nejbohatších průmyslových magnátů v Marseille si nepřestala chodit, kam se jí zlíbilo. A vše fungovalo bez zádrhelů. Když začala válka a zásoby se pomalu tenčily i na území Vichistické Francie, Nancy už byla dobrou známou dobré poloviny překupníků ve městě.

„Je prázdná, kapitáne!“

„Dobrá, prohledejte další, mládenci.“

Nakonec náckové přišli i do Marseille se vší svou ošklivostí a lhostejným násilím, a definitivně pohřbili iluzi, že alespoň část Francie není okupována. Poté se navíc rozhodli, že správným řešením problému provokatérů, pašeráků a zlodějů ze Staré čtvrti je vypálit jejich domovy do základů a zastřelit každého, komu se nepovedlo včas zmizet. Takže si vkleče za zdí a s blížící se hlídkou musela Nancy neochotně přiznat: vydat se na poslední misi do Staré čtvrti ve chvíli, kdy esesmani pročesávají trosky v honbě za přeživšími, byl špatný nápad. Přijít sem, zatímco ta banda sadistů v okovaných botách netoužila po ničem jiném víc než chytit pašeráka a spojku Hnutí odporu, známou jako Bílá myš, byl opravdu, opravdu blbý, opravdu nebetyčně blbý, špatný nápad.

Ne že by měla na výběr. Každá mise byla důležitá, ale tahle byla důležitá přímo životně a musela být úspěšně provedena dnes, i když náckové systematicky cupovali nejbližší okolí na cucky. Odhodlaně

vyšla z luxusní Henriho vily, proklouzla kolem hlídek, vyhledala svůj kontakt, vystrašila toho proradného kluzkého hada natolik, aby dodržel svou část dohody a dal jí, pro co přišla. Balíček, zabalený v mnoha vrstvách zasraných keců chválících nacisty z tiskáren vichistických plátků, držela pevně v podpaží. Stál ji tisíc franků a rozhodně se vyplatí do posledního centimu – jestli se odtud dostane živá.

Musí zmizet. Jestli ji zhaftnou a odvezou k výslechu, tak rozhodně nestihne svou další schůzku. I kdyby nakrásně zbaštili její obvyklou

„Co, já, důstojníku? Jen jsem cestou z lázní špatně odbočila. Ta uniforma vám ale nádherně sekne. Vaše matka musí být opravdu pyšná!“ rutinu. Bůh ví, že se během posledních dvou let promrkala a proflirtovala pěknou řádkou kontrolních stanovišť, s červenou rtěnkou na rtech a tajnými zprávami a součástkami do rádií pro Hnutí odporu schovanými v podšívce kabelky nebo pevně přivázanými k vnitřní straně stehen. Ale dnešní setkání musí, prostě musí, stihnout včas.

Dva muži z hlídky už byli ve vstupní hale. Do psí prdele. Kdyby je nějak dokázala vylákat zpět na ulici, mohla by zkusit proběhnout do zadní části budovy a zmizet. To byla jedna možnost. Jedinou další možností bylo prostřílet se.

Vytáhla z kabelky revolver a olízla si rty. Není čas ztrácet čas. Je třeba to udělat. Opatrně vykoukla přes okraj rozbitého okna a rozhlédla se doprava a doleva ulicí. Dům na protější straně na východ od ní měl stále ještě zachované části druhého patra. Někomu se nechtělo plýtvat TNT. Oknem viděla stůl s vázou, stojící v místnosti bez zdí či stropu. S osamocenou růží ve váze si pohrával vítr, živený ohněm. Výborně.

Nancy otevřela bubínek revolveru, rychle vysypala náboje do dlaně a přes hlavu je hodila na druhou stranu ulice. Jeden z vojáků na ulici vycítil pohyb a rychle se otočil jejím směrem. Hodila sebou na zem ke zdi a zadržela dech. Jedna. Dvě. Pak náhle zazněl výstřel. Oheň si našel první z nábojnic. Pak třeskla další rána.

„Opětujte palbu!“

Oba vojáci v hale se obrátili k ulici a začali střílet. Nancy proklouzla tak blízko za jejich zády, že dobře cítila pach korditu. Pak se ze všech sil rozběhla k zadní části domu. Hlídka ještě stále bojovala s přeludy. Otevřela zadní dveře, přeběhla napříč úzkým dvorkem, posetým mnoha troskami, a ponořila se do bludiště bezejmenných zadních uliček, které ji nakonec vyplivlo v relativním klidu a mírů ulice Rue de Bon Pateur. Byla prázdná. S vítězným zajásáním se rozběhla dolů z kopce, balíček stále pevně v podpaží, a volnou rukou si držela na hlavě elegantní slamáček. Ze všech sil se snažila nesmát, zatímco se vrhla na náměstí jako dítě závodící na byciklu.

Rovnou do náruče další hlídky. Tedy málem. Stáli k ní totiž zády. Rychle se přitiskla k nejbližší zdi a opatrně se začala plížit zpět do kopce. Z okna protějšího domu ji sledovala kočka. Pomalu a rozkošnicky pomrkávala.

Nancy se na ni podívala a přitiskla prst k ústům. Doufala, že zvíře na takovou dálku nepozná, že má raději psy. Dvě stopy od sebe viděla temné ústí neveliké uličky. Byla tak úzká, že se jí málem nedalo projít, čemuž nepomáhaly ani haldy bůhvíjakých odpadků a trosek.

Vklouzla dovnitř a ze všech sil se snažila, aby se její kabát nedotkl podezřele mastných stěn. Dlažební kostky byly zrovna tak kluzké. A ten zápach! Bože můj! Takhle nesmrděly ani kanály na rybím trhu uprostřed léta. Začala dýchat ústy, zatímco ji ohlušoval tlukot vlastního srdce. Doufala, že se služebné povede zachránit jí boty, ačkoli ji tlačily. Znovu zaslechla hlídku. Dle jejich křiku chytili nějakého chudáka. Teď zaslechla i jeho tišší odpovědi. Zněl zoufale a vyděšeně.

„Nesmíš jim ukázat, že se bojíš, kámo,“ zašeptala si pro sebe. „Jen je tím rozparádíš.“

„Na kolena!“

To není dobré. Nancy obrátila pohled k tenkému proužku blankytné oblohy nad hlavou a pomodlila se. Ne že by byla věřící, ale třeba ten Frantík ano. Nebo ten ozbrojený Němčour. Kolik se kolem nich asi ukrývá lidí vyděšených k smrti, bez hnutí naslouchajících odehrávajícímu se dramatu? Třeba se také modlí. Možná se tím něco změní. Nebo také ne.

Zaslechla cvaknutí závěru pušky, vyjeknutí a zvuk nohou běžících k její skrýši. Ten idiot se pokouší o útěk. Výstřel se ozvěnou mnohokrát odrazil od okolních zdí. Dobře slyšela zachroptění, když kulka našla svůj cíl. Otočila se právě včas, aby zahlédla jeho tělo padnout uprostřed silnice kolmo ke vchodu do Nancyina úkrytu. Tvář měl otočenou k ní. Pro Krista pána, vždyť to byl ještě kluk. Nebylo mu víc než osmnáct. Nedokázala od něj odtrhnout oči a zdálo se jí, že ji uviděl. Měl opálenou kůži zdravého chlapce z Marseille, tmavohnědé oči a vystouplé lícní kosti. Oblečený byl v plátěné košili bez límečku, jakou nosila většina dělníků v oblasti, sice sepranou do tenka, ale stále sněhobílou díky svědomité péči starostlivé matky. Bože, jeho matka. Kde asi byla? Pod ležícím tělem se začala šířit louže karmínové krve. Rudé stružky si začaly razit cestu spárami mezi dlažebními kostkami dolů z kopce. Chlapecké rty se hýbaly, jako by se snažil jí ještě pošeptat nějaké tajemství. Pak jí výhled zakryla německá bota. Voják se zadíval zpět na náměstí a něco zakřičel. Nancy ani nepostřehla, co říkal. Dostal úsečnou odpověď.

Voják shodil pušku z ramene, natáhl uzávěr a přiložil pažbu k líci. Ustoupil o kousek k Nancy, takže opět viděla mladíkův obličej. Svět se zúžil na kousek dlážděné cesty, žlutě omítnutou zeď protějšího domu, zalitou zimním sluncem, a na pohybující se chlapecká ústa. Prásk! Ulici zkropila krev a kousky mozku. Tělo sebou škublo a pak ztuhlo. Světlo v očích bylo náhle a nevratně to tam.

Nancy cítila nával vzteku. Zločinní, vražední parchanti. Ponořila ruku do kabelky a nahmátla revolver. V tu chvíli jí s hořkostí došlo, že je prázdný.

„Ale do prdele,“ pronesl voják polohlasně, zatímco si zkoušel otřít krvavé fleky z blůzy své uniformy. Stál moc blízko a dal sám sobě cennou lekci. Podíval se k oknu, v němž předtím seděla kočka, a pak se rozhlédl doleva a doprava ulicí. Nancy už neměla kam zmizet. Za chvilku ji uvidí, s tím nic nenadělá, a protože ho nemůže odpravit, bude se muset ze všeho vymluvit. Začala si v duchu připravovat omluvy a lichotky. Měla by hrát vyděšenou holku? Nebo naštvanou Francouzku, zastrašující esesáky bohatstvím svého muže a jeho vysokými konexemi? Útok často bývá nejlepší obranou. Potěšení ze řvaní do němčourova obličeje by stálo i za kulku do hlavy.

Kdosi na náměstí vyštěkl rozkaz. Voják si hodil pušku na rameno, vyrazil zpět z kopce a za svými zády zanechal Bílou myš, dusící se ve skrýši vzteky.

Musela počkat, takže začala počítat do padesáti a při tom si prohlížela chlapcův obličej. Jedna. Hitler hovoří v Berlíně a Nancy jej v malé skupince novinářů poslouchá. Nerozumí ani slovu, ale dobře cítí divoké, ohavné nadšení davu. Rozhlédla se po svých přátelích, zahraničních korespondentech z Paříže, kteří se stejně jako ona přijeli podívat do Německa, o co tomuhle směšnému skrčkovi vlastně jde. Všichni do jednoho byli starší a zkušenější než ona, ale vypadali stejně poděšeně a znechuceně, jak se cítila. Dvě. Vídeň, kde dav kriminálníčků v hnědých košilích Sturmabteilungu rozbíjejí výlohy židovských obchodů, vyvléká jejich majitele za vlasy na ulici a před zraky sousedů je nelítostně bičuje; jedni odvrací zrak, jiní se smějí a tleskají. Tři. Útok na Polsko, vyhlášení války a následné měsíce vyčkávání. Čtyři. Její snaha nacpat do své sanitky co nejvíce uprchlíků při pádu Francie. Pět. Němečtí stíhači střílející do dlouhých řad prchajících žen a dětí. Šest. Henriho návrat ze služby na frontě se srdcem zlomeným a poníženým rychlou porážkou jeho domoviny. Sedm. Den, kdy padla Paříž.

Obrazy jí před vnitřním zrakem putovaly v přísném sledu. Nancy zaťala pěsti. Ten den ve Vídni přísahala, že pokud bude mít někdy možnost nacistům ublížit, udělá to. Vše, čím si od té doby prošla, její odhodlání jenom posílilo. Vyžívala se ve své protinacistické nenávisti. Užívala si sebemenší vítězství. Věřila, že Hitler je šílencem a že mu útok na matku Rus zlomí vaz. Pro rychlý pád jeho zkaženého a nenávistného režimu by udělala cokoli. Věděla, že by měla být vystrašená a potichu se držet stranou do chvíle, než Hitler a jeho poskoci konečně zmizí v propadlišti dějin. Byla ale příliš naštvaná, než aby se bála, a mlčet vlastně nikdy pořádně nedokázala.

Padesát. Tento muž. Chlapec, chycený v síti okupace a ničení Staré čtvrti Marseille a bez mrknutí oka zavražděný okupantem s puškou. Světlo mizející z jeho očí. Nancy opatrně vyšla na ulici a bez pohledu na mrtvolu sešla na tržiště. Nikdy na něj nezapomene. Odemkla své

kolo od zábradlí u fontány a balíček vložila do proutěného košíku na nosiči. Pak vyjela ze čtvrti ven.

Když dojela na pobřeží Středozemního moře, blyštícího se jako démant pod studenou zimní oblohou, sundala si rukavici a perfektně udržovaným nehtem přejela po novinovém obalu balíčku. Prořízla jej stejně dobře, jako by použila nůž. Uvnitř byla láhev Krugu 1928, stejné značky šampaňského, jaké objednal Henri tu noc, kdy se poprvé v Cannes setkali. Nancy obrátila balíček vzhůru nohama, aby natržený obal nebyl vidět, a šlápla do pedálů. Směřovala k lepší čtvrti, v níž s Henrim od začátku války žili. Šok z vraždy před jejíma očima pomalu vyprchával. Pozvedla hlavu ke slunci a užívala si studený vítr ve tváři. Do háje se skopčáky. Už teď vyhnali cenu za hlavu Bílé myši na sto tisíc franků, takže musí odvádět dobrou práci. Stojí za sto lahví skvělého šampaňského na černém trhu. Na to by si i připila, ale teď míří domů, aby se stihla obléci na vlastní svatbu.

2

Henri Fiocca sledoval z okna své převlékárny Nancy jdoucí po cestičce k domu. Ulevilo se mu u srdce, a zároveň jej zalily známé pocity údivu, strachu a vzteku. Dokonce i v den své vlastní svatby musela vyrazit kamsi za úkolem. Nejspíš doručovala dopisy pro Hnutí odporu či falešné doklady zoufalé duši prchající z Francie, nebo možná součástky rádia pro odbojovou buňku přímo v Marseille, Cannes či Toulouse. Nancy doručováním peněz a zpráv podivným kamarádům neurčitého známého vždy hodně riskovala. Nesnášel to. S volnou a často improvizovanou strukturou Hnutí odporu Nancy svěřovala svůj život do rukou cizinců v době, kdy člověk nemohl věřit ani vlastní rodině. Henri byl patriot každým coulem – nenáviděl Němce se spalující vášní rovnou Nancyině, takže otevíral dveře každému, kdo mohl nepříteli jakkoli ublížit. Pořád se však modlil k Bohu, aby se s těmito lidmi jeho budoucí žena nemusela zaplétat. Nancy jednala zdánlivě beze strachu, ale Henri strach dobře znal. Naučil se bát díky své lásce k ní. Nancy zmizela v domě a Henri s rukou přitisknutou na okenní tabulku vydechl její jméno. Ta dívka vletěla Henrimu do života jako meteor, v jehož stopách šel rovným dílem lesk a kouzlo a chaos. Zamiloval se do ní hned první noci, kdy se potkali. Jako by učinil krok přes okraj útesu do šokujícího objetí oceánu, ale nebyl si zároveň jistý, co po něm vlastně Nancy chce. Byl o hodně starší než ona, a jeho život byl navzdory všemu bohatství ve srovnání s Nancyiným tak nudný! Po roce zjistil, že jí o Henriho peníze vůbec nejde. Ach, samozřejmě je velmi ráda utrácela, stejně jako si užívala každé nové potěšení, které našla. Činila tak ale přímo s dětským nadšením. Pomalu odkrýval tajemství jejích mladých a nuzných let a jejího útěku z Austrálie do Ameriky a poté do Londýna, když jí bylo šestnáct; zjišťoval hloubku zoufalého odhodlání postavit mezi sebe a nešťastné dětství oceány a půlku světa, které se nakonec přetavilo v takřka zvířecí touhu po rozkoši a zavilou soběstačnost. Po dalším roce Henrimu došlo, že i Nancy se občas potřebuje o někoho opřít, a že si zvolila jeho.

Zvolila si ho.

Hruď se mu nadmula pýchou.

Dnes v noci už bude jeho manželkou. Věděl, že mu nepřestane luxovat pokladnici a vrhat se bezhlavě do nebezpečí pro Hnutí odporu jen proto, že se za něj vdá – o tom neměl žádné iluze – alespoň však dnešního dne a noci bude vědět, kde je, a že je jeho.

„Možná bych si s Nancy měla promluvit já,“ ozval se za Henriho zády tenký a nosový hlas. „Jestli se nedokáže ve svůj svatební den dostavit včas ke kadeřníkovi, pak se možná ani vdát nechce.“

Henri se podíval přes rameno na svou sestru, která podobna přestárlému jeřábu seděla na okraji jeho postele. V dobách jejího mládí bývala i navzdory dlouhému obličeji a tenkým rtům krásná, ale i se vším bohatstvím postupem času zahořkla a dle Henriho tím o svou krásu přišla. Trvala na tom, že Henriho doprovodí do převlékárny v poslední marné snaze přinutit ho svatbu zrušit.

„Klidně to zkus, Gabrielle, je-li to tvé přání. Ale Nancy ti jen řekne, ať jdeš pryč a necháš ji na pokoji. Nezapomeň, že není svázána bratrskou láskou. Já tě za dveře nevyhodím, ale ona ano.“

Gabrielle otevřené varování ignorovala. Pokračovala v hovoru hlasem stejně otravným jako bzučení komára: „Musím uznat, že francouzsky dokáže klít jako námořník v poslední hodině dovolené. Kde se pro všechno na světě takovým výrazům naučila? Jak nechutné.“

Henri se usmál. Slyšet Nancy nadávat v adoptivním jazyce řadil k jedněm z největších životních požitků.

„Je lingvistkou od přírody, Gabrielle.“

„Nesmysl! Nemá žádné věno! Nechce se stát katoličkou! Věří vůbec v Boha?“

„Pochybuji.“

Sestřin hlas dosáhl nových výšin: „Jak jsi jen mohl, Henri, jak můžeš znečistit rodinu australskou děvkou?“

Tímto prohlášením přetekl pohár bratrské lásky. Henri svou sestru vzal za ramena, zvedl ji z postele, a pevně ji tlačil ke dveřím.

„Ještě jednou promluv o mé ženě v tomto duchu, Gabrielle, a už nikdy se v mém domě neukážeš. Šťastně a bez váhání vyměním mé peníze, podnikání a celou svou rodinu za hodinu Nancyiny společnosti v nejšpinavějším baru na Montmartru. A teď odejdi.“

Gabrielle došlo, že přestřelila. „Myslím jen na tvé dobro, Henri,“ začala naléhat, ale to už jí dveře zaklaply před nosem.

Díky Bohu, že nemá ani tušení o Nancyině práci pro Hnutí odporu, pomyslel si. Bez váhání by šla na gestapo. Pro svou nenávist k Nancy a lačnost po finanční odměně by si neváhala zbrotit ruce krví.

Vrátil se k zrcadlu a uhladil si vlasy. Přátelé mu tvrdili, že od začátku války omládl. Neměl to srdce jim prozradit, že to jen oni stárnou rychleji. Všichni byli svým způsobem věrni vlastním ženám a Henri je nechtěl urazit poukázáním na fakt, že mu náctiletá tulačka z druhé strany zeměkoule vnukla nový smysl života a naději tváří v tvář porážce Francie, úniku britských vojáků z obklíčení u Dunkerku a v poslední řadě po strašlivém bombardování francouzské flotily v Mers-el-Kébiru na pobřeží Francouzského Alžírska z rozkazu samotného Winstona Churchilla. Přes tisíc Francouzů zahynulo pod výbuchy britských bomb. To vše otřáslo Francouzi natolik, že Němci nyní žili v neochvějném přesvědčení své totální nadvlády nad celou zemí. Nic však nebylo dál od pravdy. Francie nakonec povstane. Díky Nancy tomu nakonec sám uvěřil. Jaký by byl život bez ní? Otřásl se. Pekelný, šedý.

Pak tu byl samozřejmě fakt, že Nancy byla zdánlivě nejlepší kamarádkou každého překupníka na Riviéře. Na stole měli vždy čerstvé maso, o které se pravidelně dělili s přáteli bez konexí či peněz. Henri už nejedl o samotě s Nancy prakticky rok.

Někdo zaklepal na dveře.

„Co je?“ zavrčel nenaloženě, protože se domníval, že jeho sestra sebrala odvahu na poslední útok.

Dovnitř vklouzla s kočičí hbitostí Nancy. Byla doma pouhých deset minut, a přesto již její nově nakadeřený účes krásně rámoval srdčitou tvář, s rudými rty v ostrém kontrastu s bíle napudrovanou tváří a modré šaty přiléhavě kopírovaly nádherné křivky prsou a boků.

„Takhle mě budeš odteď vítat pokaždé, Henri?“

Se září v očích k ní popošel, ale Nancy zvedla ruku.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

ČÁST I

1

2