Jonathan Cranston

ZVĚROLÉKAŘ NA CESTÁCH

Od domácích mazlíčků k pandám: můj život se zvířaty

Ikar

Jonathan Cranston

THE TRAVELLING VET

Copyright © Jonathan Cranston, 2018

Illustrations copyright © Sarah Jones, www.sjonesfineart.com

Published by arrangement with Rachel Mills Literary Ltd.

All rights reserved

Translation © 2020 by Ivana Nuhlíčková

ISBN 978-80-249-4192-9

Maxovi,

skutečnému příteli, společníkovi a učiteli

PŘEDMLUVA

Zvířata. Tento termín zahrnuje bezpočet různorodých živočichů, kteří obývají naši planetu. Odhady jednotlivých druhů se pohybují v rozmezí dvou až padesáti milionů. Pro mnohé lidi jsou to jen ojedinělí spoluobyvatelé jejich světa – pavouk ve vaně, pták v zahradě, potkan v garáži nebo opice, která ničí jejich stánky na trhu. Pro mě ale zvířata vždycky byla nedílnou součástí mého světa. Vědomě jsem toužil stát se veterinářem už od šesti let.

Když se rychle posuneme o třicet jedna let, teď, jedenáct let po dokončení studia, je moje vášeň pro ně zřejmě ještě silnější než dříve. Každoroční cesty do Afriky a rozmanitost druhů, s nimiž jsem měl to štěstí pracovat, mi rozšířily obzory a ukázaly mi, jak úžasný je zvířecí svět. Ve třech letech jsem se zajímal o kuřata, jehňátka a psy, v jedenatřiceti se věnuji pandám, žirafám, leopardům a nosorožcům a zůstávám nad nimi ve stejném úžasu. Stejně jako drogově závislí, kteří touží po další dávce, nebo jako surfař, který vyhlíží velkou vlnu, mojí drogou byla vždycky říše zvířat. Pokaždé mě uchvátilo setkání s novými druhy, jejich léčení, možnost zažít je zblízka v jejich přirozeném prostředí, něco nového se o nich dozvědět a pozitivně přispět k jejich propagaci. To jsem vždycky vnímal jako výsadu.

To, co začalo jako sen šestiletého kluka stát se veterinářem, se vyvinulo v touhu cestovat po světě a setkávat se s udivující rozmanitostí zvířat, která sdílejí tuto planetu s námi. Od prehistorických nilských krokodýlů k roztomilým vakoveverkám létavým nebo tajemným levhartům sněžným – s čím větším množstvím druhů se setkám, tím více to podněcuje moji vášeň.

Tento vývoj mých zájmů ale nijak neumenšil nadšení, které denně prožívám jako venkovský veterinář ve Spojeném království. Působím v oboru už jedenáct let, ale ta práce mi připadá stejně fascinující a zajímavá jako na začátku. Nezažil jsem, nezažívám a asi ani nezažiju dva stejné dny. Když jdu ráno do práce, nikdy nevím, co ten den přinese, s jakými zvířaty nebo situacemi se budu muset vyrovnat. Pes, kráva, králík, kůň, slepice, vepř, alpaka nebo želva; smrt, život, tragédie, triumf, radost, vážnost, rutina nebo podivnost – moje profese je naprosto jedinečná v tom, co přináší. Každý den představuje emocionální horskou dráhu, kde si člověk jednu chvíli myslí, že problém rozlouskl, ale vzápětí se vynoří něco, co vám připomene, že se stále máte co učit.

Často panuje mylné přesvědčení, že veterinář se věnuje výhradně zvířatům. Pravda je ale taková, že ve skutečnosti se stejným dílem, nebo možná ještě více, věnuje lidem. Nejlepší veterináři získají svoji pověst jedině tehdy, pokud umějí dobře komunikovat s lidmi. K tomu ale dojde, pokud člověk dokáže plně pochopit a přijmout skutečnost, že krásu a sílu vztahu mezi člověkem a zvířetem je možné chápat jako nádherný a jedinečný vztah mezi lidmi. Inuité se spoléhají na smečku tažných psů, nepálský farmář na vola, aby mohl orat, Mongol potřebuje orla k lovu; farmář, který zná všechna zvířata jménem, chovatel v zoologické zahradě, který zvířata denně krmí a stará se o ně; vdova, které jako společník zůstal jen její pejsek; dítě s prvním mazlíčkem; ať jsou okolnosti jakékoli, zásah veterináře nevyhnutelně zahrnuje pochopení a zvládnutí tohoto vztahu, schopnost podělit se o radost či smutek, zvěrolékař musí umět usměrnit a povzbudit, nebo vybízet k pokoře, podle toho, co situace vyžaduje.

V mém případě tento vztah dodává mé práci velkou radost, ačkoli jsem byl svědkem několika nepochopitelných projevů zvířecí krutosti, většina mých zkušeností podtrhuje to nejlepší z lidské povahy a vnímám jako privilegium setkávat se s lidmi, kteří se starají o nejrůznější zvířata, která já léčím.

Doufám, že se mi v této knize podaří vyjádřit, jak moc mám svoji práci rád, předat čtenáři pocit, jak výjimečný a úžasný může být život zvěrolékaře. Předkládám skutečné příběhy, které se dají chápat jako inspirující, ale i absurdní. Některá jména a místa jsem změnil, abych ochránil soukromí zúčastněných. Některá z těch zvířat byla domácími mazlíčky, některá patřila mezi hospodářská zvířata, s jinými jsem se setkal v zoologických zahradách nebo ve volné přírodě. Snažím se také podělit o některá fakta o těchto krásných tvorech a zdůraznit neutěšenou situaci, v nichž se řada z nich ocitá. Příběhy nevyprávím chronologicky, nevěnuji se systematicky jednotlivým druhům. Krása života – veškerého života – spočívá v bohatství pestré škály a jedna z velkých radostí mého povolání spočívá v tom, že člověk neví, co se přihodí ze dne na den nebo kdo se objeví ve dveřích.

Vstupte tedy prosím do mé ordinace, protože tahle knížka je váš seznam pacientů, v každé kapitole se seznámíte s novým pacientem, s jiným zvířetem a individuálním jedinečným problémem.

Jonathan Cranston

březen 2018

ÚVOD

„Velikost národa lze posuzovat podle způsobu, jak se chová ke zvířatům.“

Mahátma Gándhí

Určitě není mnoho zvěrolékařů, kteří zašívali dinosaura. Takovou ctižádost by asi výchovný poradce ve škole nebral příliš vážně. Ten můj mi přihlášku na veterinární fakultu rozmlouval. Měl pocit, že je to příliš soutěživý obor, kde bych mohl strádat. Třináctkrát mě odmítl, možná měl pravdu, ale touhu šestiletého kluka není jen tak jednoduché zmařit. Teď, jedenáct let po dokončení studia, jsem nejen veterinářem, ale poznal jsem téměř všechny aspekty své profese, působil jsem na čtyřech kontinentech, pečoval o některá z ikonických zvířat planety, působil jsem jako veterinární poradce ve velmi úspěšném hollywoodském filmu. Když se na to dívám s odstupem, pořád tomu ani sám nemohu uvěřit.

„Existuje milion způsobů, jak prožít život, kamaráde.“

Billova slova se mi rozléhají v hlavě, když se rozhlížím z okénka auta. Bylo deštivé listopadové ráno, takové, které připomíná spíš podzim než blížící se zimu, s rodinným přítelem Billem jsme projížděli krásnými vesnicemi a údolími v Brecon Beacons, nízká mlha kolem nás vytvářela tajuplný udivující svět. Přemýšlel jsem o lidech, kteří bydlí za dveřmi, jež jsme míjeli, o farmářích, kteří v té nádherné krajině pracují, o prodavačích, pošťácích nebo řidičích autobusů. Všichni žili svůj život a každý z nich udělal mnoho rozhodnutí, měl spoustu možností, zažil řadu příběhů, tragédií či zázraků, jež je provázely životem, který prožívali právě v tento listopadový den roku 2015.

Pokud šlo o mě, život se mohl vyvíjet úplně jinak. Už od šesti let jsem toužil být zvěrolékařem. Chci říct, že jsem to skutečně chtěl a nic mě nedokázalo a nemohlo přimět, abych své rozhodnutí změnil. Náznaky se ale určitě objevily už daleko dřív. Na fotkách z dětství jsem s kuřátky nebo jehňátky pod paží od chvíle, kdy jsem začal chodit, nebo usínám vedle zlatého retrívra svých prarodičů. Dalo by se říct, že jsem se pro tu práci narodil a nikdy jsem nezaváhal. V neděli 13. srpna 2000 jsem se ale chystal začít studovat patologii a mikrobiologii na univerzitě v Bristolu, minimálně dvakrát mě odmítli na každé veterinární škole ve Spojeném království, jednou i z univerzity v Dublinu. Předešlý rok jsem odmítl studovat zoologii v Liverpoolu a nuceně jsem si vzal rok volna v naději, že se později dostanu na nějakou veterinární školu. Kde jsem mohl být v roce 2017, kdybych se rozhodl pro jinou cestu. Jiné město, jiní přátelé, jiná kariéra – v duchu probírám miliony možností. A dokonce i s prací veterináře, k níž jsem se nakonec dostal, mohlo být všechno úplně jinak.

Vzpomínám si, jak jsme jednou večer seděli s přáteli u stolu v obýváku mých rodičů, večírek na oslavu mých osmnáctých narozenin se chýlil ke konci, hudba přestávala hrát, světla pohasla, já jen usrkával zbytky piva. Prázdné lahve, napůl vypité sklenice, skvrny od červeného vína na ubruse, nedojedené talíře jednohubek a misky s chipsy a drobným občerstvením. Rodiče kolem nás uklízeli, ale my si dál povídali, přemítali o životě a chystali se na další velký krok. Probírali jsme naděje, touhy a sny. Kde budeme za deset let? Pro mě byla odpověď celkem jednoduchá. Budu v šest hodin ráno za deštivého zamlženého jarního rána někde uprostřed polí, slunce se začne teprve prodírat mraky. Zelený Land Rover Defender budu mít zaparkovaný, dveře kufru otevřené a po poli budou pobíhat mí dva psi. Já budu o pár metrů dál ležet u telící se krávy, farmář bude postávat nade mnou a povzbuzovat mě. Mým snem bylo stát se venkovským veterinářem, který pečuje o všechny druhy zvířat.

A za deset let, v osmadvaceti, jsem přesně tím i byl, ačkoli místo Land Roveru Defender to byl Isuzu Trooper a místo dvou psů jsem měl jen jednoho, Maxe. Hned po ukončení školy jsem dostal nabídku na práci snů a působil na venkově v severním Devonu. Ale když se posuneme o dalších sedm let, pracoval jsem na čtyřech kontinentech, pečoval o více než stovku různých druhů zvířat od rutinních psů, koček, krav, koní, prasat a ovcí až k exotičtějšímu sněžnému levhartovi, slonovi, hrochovi a pandě velké (abych jmenoval alespoň několik z nich). Teď působím jako konzultant při natáčení filmů, dokonce radím i o vyhynulých dinosaurech. Bezesporu to je nezvyklá a neplánovaná cesta, kterou jsem se vydal. Ale to je život, věci se dějí, příležitosti se objevují a možnosti přicházejí.

Takže starý moudrý Bill měl pravdu, skutečně existuje milion nejrůznějších způsobů, jak žít, nejenom jako jeden ze 7,2 miliardy lidí na planetě, ale jako jeden z dvaceti tisíc britských veterinářů. Teď mám ale deset let po škole a růžové brýle jsem dávno odložil. Prošel jsem nekonečným procesem žádostí, usiloval o místo v zdlouhavém intenzivním kurzu, nakonec jsem uspěl a přestěhoval se daleko od místa, kde jsem původně žil, začal jsem pracovat v oboru, kde bývají dny dlouhé, osamělé a plné stresu, jsou tělesně i emocionálně vysilující. Přes hrdost, kterou jsem vždycky cítil z té zkratky MRCVS (člen královské veterinární společnosti), si uvědomuji, že moje profese patří mezi ty s nejvyšším počtem sebevražd. A ačkoli si veřejnost myslí něco jiného, platy jsou tu podprůměrné – pokud se počítají všechny odpracované hodiny, je zvěrolékař pod minimální mzdou. Měl jsem nejrůznější jizvy a zranění od kousnutí, kopnutí, poškrábání, nabodnutí, říznutí, šití, zvíře si na mě stouplo, přimáčklo mě, obtisklo se na mě, zažil jsem i pronásledování. Měl jsem na sobě snad každou představitelnou tělesnou tekutinu. Krev, hnis, moč, průjmovou stolici, plodovou vodu, obsah žaludku, výměšky análních žláz i rozkládající se tkáň. Omylem jsem skočil do silážní jámy, zajel do několika příkopů, spadl do rybníka, dokonce jsem byl hospitalizovaný se dvěma litry pleurálního výpotku poté, co jsem se nakazil tuberkulózou dobytka a musel prodělat roční léčení.

Kdybych měl tu možnost, změnil bych něco? Vrátil bych se a řekl svému šestiletému já, že to za to všechno nestálo, aby se zaměřilo na něco jiného? Při pohledu z okna toho listopadového rána a při představě, co jsem dělal těch deset dlouhých let, s jakými lidmi jsem se setkal, jak kolegy, tak klienty, s jakými zvířaty jsem pracoval a léčil je, jaké zkušenosti jsem získal a jaká místa navštívil, jsem bez váhání mohl důrazně odpovědět: „Ne.“

Vlastně mě v tu chvíli napadlo, že teprve začínám.

1

PÁSOVEC

„Pásovci mohou být láskyplnými mazlíčky. Pokud po té láskyplnosti opravdu tak moc toužíte.“

Will Cuppy

Živočišná říše je obrovská a neuvěřitelná. Osobně si myslím, že není možné se dívat na dokumentární filmy o přírodě, aniž by člověka nezaplavila úcta a údiv nad rozmanitostí nejrůznějších druhů zvířat, s nimiž sdílíme tuto planetu.

Obecně se usuzuje, že jako zvěrolékař budu automaticky znát každé zvíře, které se mi ocitne na vyšetřovacím stole nebo se s ním setkám za vraty stodoly, a dokážu ho léčit. Pro mnohé představuje šok a zklamání, když přiznám, že opravdu netuším, jakými nemocemi může trpět Triturus cristatus (čolek velký). Přesto se mi ten předpoklad líbí a ze všech sil jsem se ho snažil naplnit, ale bohužel i po pětiletém studiu jsou druhy, o nichž nic nevím. Vlk hřivnatý, panda velká, levhart sněžný nebo čtverzubec, abych jmenoval alespoň některé.

Jak vlastně vypadá studijní plán veterinární fakulty?

No, existuje šest druhů, jejichž studiem se zabýváme opravdu do hloubky, všechno jsou to savci: kůň, kráva, vepř, ovce, pes a kočka. Několik týdnů výuky je věnováno menším zvířatům (králík, morče, křeček a podobně), pár dnů se věnuje plazům a ptákům, nějaká hodina obojživelníkům a rybám. Možná to vypadá žalostně nepatřičně, zvlášť pokud patříte mezi milovníky některého z těch opomíjených druhů, ale na chvíli se zamyslete a spočítejte si to. Při umírněném odhadu existuje na této planetě 6,7 milionů různých druhů, takže při běžné délce studia by vyšlo asi osmnáct vteřin na jeden druh, abychom se dozvěděli všechno o jeho anatomii, fyziologii, chování, léčebné farmakologii, lécích, chirurgii, péči o chrup, stomatologii, endokrinologii, onkologii a reprodukci. A člověk by celých pět let musel studovat čtyřiadvacet hodin denně, sedm dní v týdnu, aniž by měl čas připravit se na nejpodstatnější aspekty své práce, péči, soucit a poradenství. Doufám, že chápete, že musí bohužel dojít k několika opomenutím.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

PŘEDMLUVA

ÚVOD

1 PÁSOVEC