Plnou parou vpřed, Felix

Kate Mooreová

Plnou parou vpřed, Felix

Další dobrodružství proslulé Felix

a jejího kočičího učedníka

Ikar (logo)

Kate Moore

FULL STEAM AHEAD, FELIX

Original English language edition first published by Penguin Books Ltd, London

Text copyright FULL STEAM AHEAD, FELIX © Kate Moore 2019

The author has asserted her moral rights.

1., 3., 4., 5., 13., 14. © Alan Hind; 2., 6., 12., 20. © Angie Hunte;

7. © Amy McWalters, Rob Martin; 8., 9. © Amy McWalters,

Rachel Oates; 10. © Sara Jones; 11., 19. © Rachel Oates;

15. © Helen Lear; 16., 17. © Angela Dunn; 18. © Amy McWalters

All rights reserved

Translation © 2020 by Marie Macháčková

ISBN 978-80-249-4190-5

Celému týmu huddersfieldského nádraží

1. kapitola

Vzhůru ke slávě

Přesně v pět ráno vpadly na náměstí St George´s Square první sluneční paprsky. V Huddersfieldu v hrabství Yorkshire se probouzel nový letní den. Byl červenec roku 2016.

Tlumené ranní světlo ozářilo bronzovou sochu uprostřed náměstí a vykreslilo postavy zdobící okolní budovy: lady Britannia zdvihala svůj trojzubec a na střeše Lion Building se rýsovala silueta lva s chlupatou hřívou. Tato podivuhodná stavba byla památkově chráněná, ale to v historickém městečku nebylo nic zvláštního. V Huddersfieldu se nacházelo přes dvě stě památkově chráněných staveb (bylo jich zde pohromadě nejvíce v celém Yorkshiru) a všechny nyní zalévaly první paprsky slunce, které pomalu stoupalo na oblohu.

Ve městě se nehnul ani lísteček a panovalo zde ticho jako obvykle v tuto denní hodinu. Teprve postupně se začaly objevovat první známky života. Přijela dodávka a zaparkovala, řidič nechal blikat světla, zatímco vykládal zboží, skupinka společensky unavených mládenců si to šněrovala přes náměstí a bylo jasné, že po včerejším večeru ještě úplně nevystřízlivěli. Hlavně potřebovali zalézt do postele. Na střeše z prohýbaného plechu se zatřepotal holub a polekaně zavrkal, protože ve vzduchu se objevil velký černý krkavec. A zdejší nádražní kočičí patrola svědomitě kontrolovala svůj rajon a přitom pohupovala chundelatým černobílým ocasem.

Stoupající slunce ozářilo několik osamělých lidí, kteří v časném ranním světle pospíchali přes náměstí. Byl mezi nimi muž středního věku v tmavém obleku a s aktovkou v ruce, růžolící mladík v pracovní kombinéze a těhotná žena v letních šatech, která za sebou táhla prázdninový kufr na kolečkách. Představovali jediné známky života široko daleko a všechny jako magnet přitahovala snad nejvelkolepější budova ze všech – huddersfieldské nádraží. Stálo na horním okraji náměstí St George´s Square přímo naproti Lion Building a nový den vítalo stejně spolehlivě jako vždy za staletí své existence.

Nikdy nepůsobilo přívětivěji – nebo tak majestátně. Velkolepá budova dokončená v roce 1850 se pyšnila mohutným klasicistním portálem s impozantními korintskými sloupy, které zdobily celou délku stodvacetimetrové fasády, a zdi z bílého pískovce se leskly v paprscích vycházejícího slunce. Návštěvníky vítala dokořán otevřená vstupní vrata, která se odemykala spolehlivě každý den s úderem páté ráno, a nádraží se probudilo k životu. Všechno začalo klapat přesně a bezchybně jako zdejší hodiny. Cestující stoupali vzhůru po schodech a s ospalým nebo nepřítomným výrazem pospíchali každý za svým cílem. Někteří zívali, jiní spěchali k pokladnám, každý si hleděl svého. V tuto časnou hodinu však život nenabízel příliš mnoho světlých stránek – ale zdejší pasažéři přece jen na jednu mohli narazit.

Pokud by chtěli, měli možnost objevit první náznaky. Jednomu zaměstnanci dráhy TransPennine Express, který to ráno měl službu u dveří, vykukoval z kapsy pestrobarevný balíček Dreamies. V nádražní hale na podlaze zase zůstala ležet zapomenutá písklavá hračka ve tvaru ryby se žlutočervenými puntíky. A co je to tamhle v koutě? Ta věc má na sobě nějaký černobílý obrázek a nad okénkem se vyjímá pět červených písmen. To je… vstup pro kočky? Na nádraží?

Ti, kteří už vědí, oč jde, mají oči na stopkách, a když u turniketů nezahlédnou obrázek, který čekali, vypadají zklamaně. Většinou přece vítá návštěvníky hned u vstupu, ale dnes tady není. Často také vysedává na jednom z pěti okének u pokladny, hned vlevo od hlavního vchodu, ale ta se otvírají až v 5.45, takže v tuto hodinu ještě nemá službu. Okna zatažená bílými žaluziemi jsou jasným dokladem toho, že všechny naděje jsou marné.

Dalo se už od pohledu odhadnout, kdo je do tohoto veřejného tajemství zasvěcen a kdo ne. Cestující, kteří proudili skrz turnikety s očima upřenýma na cedule nad sebou, k té skupince privilegovaných nepatřili. Zato lidé, kteří se pohybovali pomalu a očima těkali kolem sebe, jako kdyby někoho hledali, byli ti praví. Většinou po vstupu automaticky zabočili vlevo na nástupiště číslo jedna.

Nápis, který hledali, se nacházel téměř hned za stánkem řetězce Coffee Xpress, odkud se linula lákavá vůně čerstvě mleté kávy, která provoněla celé nádraží. Ze světlé zdi přímo bil do očí. „Informace a asistenční služby“ stálo tam. Pod cedulí zvaly otevřené dveře návštěvníky do malé vstupní haly s nízkým šedivým kobercem a jedním okénkem. Zboku nebylo k okénku dobře vidět, museli jste stát téměř čelem ke dveřím, abyste zjistili, jestli tam dneska je.

A dnes ráno tam opravdu byla. Hruď pyšně vypnutou, trůnila jako královna na přepážce, připravená, kdyby náhodou někdo potřeboval její pomoc – s čímkoli. Sněhobílé přední tlapky měla úhledně položené jednu vedle druhé, jako by věřila, že když je ve službě, musí se chovat profesionálně: nehrbit se a žádné rozvalování. Sněhobílá náprsenka jí zářila a kontrastovala s ebenovou načechranou srstí. Tomuto typu zbarvení se říká „tuxedo“, tedy „frak“, a Felix opravdu vypadala, že si do práce obléká svůj nejdražší značkový oblek. Pro zákazníky jen to nejlepší.

Dlouhé vousky se jí zachvívaly, jak nasávala ranní vůně, a přitom lenivě pomrkávala svýma jedinečnýma smaragdově zbarvenýma očima, zatímco zákazníci jeden po druhém přistupovali k okénku a zdravili se s ní. Když ji zahlédli, v očích se jim zablesklo, ale nebylo to nic proti tomu, jak se blyštěl Felixin zdobený purpurový obojek a pozlacená okrouhlá známka, která jí visela kolem krku. Návštěvníci ji obvykle jemně pohladili po hedvábném hřbetě a do bílých chlupatých oušek jí popřáli hezký den. Nezřídka se ozývaly radostné vzdechy a vzrušené výkřiky, které naznačovaly, jak jsou někteří z cestujících nadšení, že se jejich přání konečně splnilo a trasa vyznačená vytištěnými kočičími tlapkami je tentokrát zavedla až k pokladu. Všichni pak odcházeli spokojení, s pocitem dobře odvedené práce a s novou chutí vykročili do dnešního dne.

A jak by tomu mohlo být naopak? Vždyť tato hrstka vyvolených právě absolvovala soukromou audienci u nikoho menšího než u Felix, huddersfieldské nádražní kočky, zdejší vládkyně a vrchní deratizátorky. Upřímně řečeno, může být život ještě lepší?

Po chvíli se Felix rozhodla, že nastal ten správný čas se přesunout na jiný úsek provozu. Je to velmi zaměstnaná kočka a její přítomnost se žádá na nejrůznějších stanovištích, takže nemůže svou směnu strávit jen na jednom místě. Každý den má jinou trasu a pro dnešek její služba u informační přepážky skončila. Zanedlouho se dostaví další posila týmu, takže o tento úsek bude dobře postaráno a Felix se může s klidným svědomím posunout o dům dál. Jedním atletickým skokem se přenesla na zem a vyklouzla otevřenými dveřmi ven.

Když se vynořila na nástupišti, její přítomnost okamžitě vzbudila pozornost. Nějaká dáma středního věku v jedlově zeleném svetru a praktických hnědých polobotkách, která zrovna trochu neohrabaně vyťukávala vzkaz do mobilu, písmenko po písmenku, rychle na zdejší nádražní kočku otočila mobil a udělala si momentku. Felix nehnula ani brvou. Od července roku 2015 měla vlastní facebookovou stránku, která za poslední rok čítala impozantních 80 000 sledovatelů. Její věhlas dosáhl nebývalých rozměrů zvláště v lednu 2016, kdy ji její zaměstnavatel TransPennine Express povýšil na vrchního deratizátora. Tehdy jí gratulovaly tisíce fanoušků z celého světa. Ta proslulost na sociálních sítích přivedla její obdivovatele přímo sem na nádraží, takže zdejší facebooková hvězda byla už dávno zvyklá na zajiskření blesku a cvakání fotoaparátů, které se na ni namířily, kdekoli se objevila.

Felix se nenechala vyrušit, sklonila hlavu a začichala k betonu. Žádné drobky. Hanba. Znovu hlavu zvedla a zašilhala na holuby, kteří hřadovali na střeše z prohýbaného plechu, pokrývající nádražní halu. Pravděpodobně všechno sezobli sami, to by těm otrapům bylo podobné. Felix se zatvářila rozmrzele, ale potom se rázně otřepala, až od ní odlétlo pár chuchvalců chlupů, které se jako konfety vznesly do vzduchu a zašimraly ji v nose. Felix kýchla, potom se důkladně protáhla od špičky ocasu až po konce drápků na tmavých tlapkách s bílými punčoškami. Vypadala trochu jako primabalerína na jevišti Royal Opera House, která si dobře uvědomuje, že každý její pohyb sleduje bez dechu hlediště plné okouzlených diváků.

Potom odkráčela na kraj nástupiště. Sice se už dávno naučila bezpečně přebíhat přes koleje (měla dokonce vlastní průkazku, která ji jako poučeného zaměstnance opravňovala ke vstupu do kolejiště), ale tentokrát se spořádaně zastavila před žlutou čárou, která označovala okraj peronu, a posadila se. Rozhlédla se po nádraží, které se pomalu probouzelo k životu. Pokud otočila hlavu na jednu stranu, viděla druhé nástupiště a za ním černá ústí železničních tunelů. Tím směrem ležela i hospoda Head of Steam, ale takhle brzy tam bylo ještě prázdno, žádné řinčení plechových barelů, které se odtamtud ozývalo, když doplňovali zásoby. Pokud Felix otočila hlavu druhým směrem, měla výhled na viadukt spočívající na čtyřiceti pěti sloupech, který se táhl kamsi do daleka, kam dokonce ani Felixin skvělý zrak nedosáhl. Nádraží postupně ožívalo, dovnitř se začínali hrnout cestující z první ranní špičky, valili se přes turnikety jako přílivová vlna a pospíchali, aby stihli své pravidelné spoje. Dnes ráno Felix neměla na tento čilý ruch náladu, proto se od proudících davů odvrátila a zamyšleně se přes koleje zadívala na čtvrté nástupiště, jako kdyby zvažovala svoje možnosti.

Jednou z nich byla železniční zahrádka. Byla naproti ní na čtvrtém nástupišti, přímo uprostřed nádraží. Vlastnoručně ji tam vybudoval nádražní zaměstnanec a milovaný kolega Billy Bolt, který zemřel v roce 2015. Stále ho postrádali a zahrádka všem připomínala jeho odkaz. S Felix bývali velcí kamarádi. Občas si chodila do vysoké trávy v zahrádce hrát na schovávanou nebo se vyválet v šantě. Dneska to ale zavrhla. Plavně se zvedla, otočila se zády k zahrádce a zamířila ke svému asi nejoblíbenějšímu místu: ke stříbrnému stojanu na kola hned vedle informační přepážky. Tohle místo milovala už od doby, kdy byla ještě malé kotě.

Felix žila v Huddersfieldu od svých osmi týdnů. Vyrostla tady, postupně si zvykala na hukot motorů lokomotiv a příliv a odliv davů, které proudily nádražím. Nebyla to toulavá kočka ani nepocházela z útulku: vytipovali ji přímo jako adepta na místo vrchního deratizátora, prošla konkurzem a její pozici oficiálně schválilo vedení železnice TransPennine Express až na samotném ústředí. Dostala oficiální visačku se jménem a popisem funkce „Felix, vrchní deratizátor“, včetně elegantního modrofialového loga TransPennine Express v rohu. Zároveň vykonávala i funkci zdejšího mazlíčka. Ve službě strávila už pět let a stala se oblíbeným členem zdejšího týmu. Každý ji měl rád.

Možná zaslouží trochu vysvětlit její jméno. Když Felix začala v Huddersfieldu pracovat, její noví kolegové se domnívali, že je kluk. Krátce po jejím příchodu všichni, kteří tenkrát pracovali pro TransPennine Express, dostali možnost navrhnout pro nové kotě jméno a z návrhů se losovalo. Zvítězilo jméno Felix – aby se vzápětí zjistilo, že je to holka. Tou dobou už k ní jméno natolik patřilo, že jí i zůstalo. Naštěstí se k ní hodilo.

To letní ráno se tedy Felix propletla mezi kovovými tyčemi stojanu a se slastným povzdechem se usadila až vzadu u stěny. V tuto hodinu byl stojan většinou prázdný, pouze rámové zámky upozorňovaly na reservé pro kola podobně, jako když si návštěvník na plovárně hodí na zem ručník. Felix však věděla, že v další vlně dorazí pasažéři, kteří na nádraží dojíždějí na kole, a ty stojan zanedlouho zaplní. Tak to měla nejradši – skrýš jí poskytovala perfektní výhodné postavení, aby mohla nepozorovaně sledovat hemžení na nádraží.

Viděla, jak kolegové přicházejí na ranní směnu, a díky své ukryté pozorovatelně měla přehled, co se kde šustlo. Pěkně schovaná, vykukovala mezi tyčkami, jako kdyby kontrolovala, jestli jsou všichni tam, kde mají být, a bedlivě zaznamenávala jakékoli nepatřičnosti.

Jejím smaragdovým očím nic neuniklo: tamhle přichází strojvůdce, jeho kulatá plešatá hlava zářila v ranním sluníčku a v ruce pevně svíral sendvič. Felix se sice snaží být neviditelná, ale strojvůdce už ví, kam se má dívat, a když prochází kolem stojanu, zvesela ji pozdraví: „Jak to jde, holka?“

Vzápětí jde kolem další kolega v oranžové pracovní vestě, pokývne hlavou a vymění si s Felix krátký pohled – přátelský pozdrav mezi kolegy na začátku dalšího letního pracovního dne. Felix dál sleduje houstnoucí provoz a jako zaujatý divák při tenisovém zápase obrací hlavičku ze strany na stranu, aby o nic nepřišla. I uši má našpicované. Slyší tedy, jak lidem v kapsách cinkají klíče, motory dosud spících lokomotiv se probouzejí a na peronu se stále častěji rozléhá klapot kroků procházejících pasažérů.

Zatím však nezaslechla zvuk, na který čeká.

V prostoru nádražní haly se hlasy nesou daleko. Felix má tedy možnost slyšet, jak strojvůdci volají ze svých lokomotiv na kolegy na nástupišti a občasný výbuch smíchu skupinky lidí, kteří společně čekají na svůj spoj. Felixiným nastraženým uším nic neunikne, takže když konečně uslyší ženský hlas s výrazným yorkshirským přízvukem, je připravená. Jakmile se ozve: „Dobré ráno, princezno,“ vystrčí hlavu mezi tyčkami stojanu, jako kdyby reagovala na divadelní narážku, a vzápětí vystřelí z úkrytu jako ze startovacích bloků. Běží se přivítat s jedním ze svých nejoblíbenějších dvounožců na světě: s dozorčí přepravy Angie Huntovou.

Angie hrála klíčovou roli ve Felixině nástupu na stanici a od jejího příchodu o ni s láskou pečovala. Přestože Felix bylo teď už pět let a byla tedy dospělá, Angie o ní stále mluvila jako o té mé „holčičce“. Angie byla dobrosrdečná žena původem z Barbadosu, která milovala legraci, pracovala v Huddersfieldu přes dvě desetiletí a bez sebemenších pochybností představovala úhelný bod zdejšího týmu (samozřejmě prvořadá příčka vždy patřila královně Felix, v její přítomnosti každý hrál až druhé housle). Felixino radostné přivítání jí vždycky zpříjemnilo den. Když ji Angie zvesela pozdravila, Felix se jí začala otírat o nohy – projevovala tím nejen přátelství, ale zároveň tak dávala najevo, že si žádá Angiinu bezprostřední pozornost.

„No tak dobře,“ svolila Angie a podrbala svou kočičí kolegyni důkladně za ušima. Felix blaženě předla a pohupovala ocasem ze strany na stranu. Potom ji Angie vyzvala: „Jdeme?“

Felix se nedala dvakrát pobízet. Když Angie zamířila k informační přepážce a vstoupila do malé předsíně, Felix utíkala napřed a ohlížela se po ní, jako kdyby se ujišťovala, že její kamarádka je jí stále v patách. Obě děvčata tedy v družné shodě vešla do kanceláře dozorčího provozu, v níž se postupně střídalo šest směn.

Angie se okamžitě ponořila do práce, tiskla seznamy účastníků přepravy, přebírala úkoly od předchozího vedoucího směny a řešila akutní traťové záležitosti. Felix ji při tom trpělivě pozorovala. Seděla nezvykle klidně na zemi, pohledem sledovala každý Angiin pohyb a špicovala uši, aby jí neuniklo jediné slovo, když jí Angie vypočítávala, co všechno právě teď musí udělat. Nakonec se Felix její trpělivost vyplatila.

„No tak dobře,“ ustoupila opět Angie. „Za minutku musím jít na obchůzku, takže teď máš poslední šanci.“

Přesně tuhle pobídku Felix potřebovala. Vmžiku byla na stole, aby nepropásla příležitost se pomazlit, než se její máma opět vypraví ven na nástupiště.

Angie tomu s rozpustilým úsměvem říkala „muckaná“. Posadila se za stůl, přitáhla si židli a nastavila obličej. Felix už věděla, co má dělat – popošla po stole blíž, až měla bělostné tlapičky úplně na kraji, a naklonila se k Angiině obličeji tak blízko, že měla zelené oči na milimetr od Angiiných hnědých. Potom se obě holky naklonily dopředu a zlehka o sebe ťukly čely. Felix se k ní trochu přimáčkla a začala se o Angie přátelsky otírat a přitom předla tak hlasitě, že to muselo být slyšet až na nástupiště. Byl to hluboký spokojený zvuk, který vyjadřoval, jak se jí to líbí. Naneštěstí pro Felix musela Angie až příliš brzy skončit – koneckonců opravdu měla své povinnosti. A přestože Felix si nejspíš myslela něco jiného, Angie skutečně nebyla zaměstnaná jako kočičí komorná, která bude své svěřenkyni k ruce celý den, i když se to tak někdy mohlo zdát. Nyní si Angie oblékla elegantní námořnicky modrou blůzu a přes ni přehodila žlutou reflexní vestu – a byla připravená vyrazit. Felix se k ní často na obchůzce přidala, ale tentokrát měla jiné plány. Protáhla se a rozvalila se na stole jako na pozlaceném trůně. Ještěže Angie nepotřebovala pracovat na počítači.

„Tady se to někomu odpočívá,“ utrousila Angie. Sklonila se a trochu závistivě se podívala Felix do očí. „Co kdybychom si to vyměnily?“

Ale nádražní kočka měla přinejmenším v tento okamžik plné packy práce. Huddersfieldské nádraží má službu dvacet čtyři hodin denně sedm dní v týdnu a Felix včera absolvovala noční šichtu jako obvykle. Když tedy Angie vykročila na obchůzku, Felix jí jasně naznačila, že má pro příští chvíle padla a je nejvyšší čas si dopřát šlofíka. Venku vycházelo slunce, ale na Felix v kanceláři přišla dřímota. Angie ji tedy ještě jednou pohladila a nechala ji odpočívat. Rozloučila se a tiše za sebou zavřela dveře.

Felix zůstala v kanceláři sama, pospávala, ale občas nastražila uši a zaposlouchala se do vzdálených zvuků, které se nesly z nádraží nebo od stanoviště taxíků před budovou, odkud každou chvíli vyjížděla nějaká auta. Do toho se pravidelně ozývalo hlášení o příjezdu a odjezdu vlaků. Na nádraží všechno klapalo a nastával nový rušný den, prozářený sluníčkem. Prozatím se však musel obejít bez Felix, protože měla naléhavější povinnosti. Pravidelné hlášení zafungovalo jako ukolébavka a Felix konečně tvrdě usnula.

Vždycky si uměla dobře zorganizovat práci.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

1. kapitola Vzhůru ke slávě