Anne Frasierová: Nejsem z ledu

Text copyright © 2019 by Theresa Weir

This edition is made possible under a license arrangement originating

with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration with

Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

All rights reserved.

Translation © Jana Vlčková, 2020

ISBN 978-80-249-4206-3

KAPITOLA 1

Minneapolis, uprostřed listopadu

Jakmile byla těla naložena, vklouzla za volant, otočila klíčkem – a nic. Zaslechla jen zlověstné cvaknutí. Srdce jí splašeně tlouklo, když v panice dupala na plynový pedál a znovu otáčela klíčkem. Dodávka se otřásla, motor zaprskal – a zhasl. Interiérem se rozlil znepokojivý zápach benzinu. Instinkt ji nabádal, aby se na všechno vykašlala a utekla. Prostě zdrhla. Možná by mohla chytit taxíka a pak letadlo do Mexika nebo jinam. Kamkoliv.

Znovu zkusila nastartovat.

Vůz se zahoupal, vychrlil oblak černého kouře, ale tentokrát motor chytil. Nečekala, až se plynule rozběhne, zařadila rychlost a vystřelila z místa.

Zvolila odlehlé ulice. Kdepak, na hlavní ani na dálnici nemůže. Poslední, co potřebuje, je, aby se tenhle krám rozsypal uprostřed rušné autostrády. A tak se proplétala čtvrtí Stevens Square a nějakým zázrakem skončila na Franklin Avenue. Odbočka doprava, stoupání, most klenoucí se přes vodu – a motor zase začal kašlat, než vyplivl úplně. Sundala nohu z brzdového pedálu a setrvačností se sunula do kopce.

„Dělej, dělej, dělej,“ povzbuzovala tiše auto, ale to se nedostalo ani do poloviny mostu a zpomalilo natolik, až se dočista zastavilo. Potom začalo couvat. V ten okamžik dupla na brzdu, zatáhla ruční a pokusila se motor zase vzkřísit. Po několika marných pokusech uviděla v bočním zrcátku tančit červené světlo.

Zastavil za ní policista.

Vystoupil z policejního vozu s baterkou v ruce a zamířil k ní. Stáhla okénko. A následoval obvyklý postup. Podala mu řidičský průkaz a doklady od vozidla. Snažila se, aby se jí netřásly ruce ani hlas. Nepříjemně si uvědomovala přítomnost těl v nákladním prostoru zakrytých plachtou.

„Na projížďku tak pozdě v noci je dost chladno,“ poznamenal policajt.

„Musela jsem něco vyřídit. Kamarádka je ve špitálu a já jí hlídám psy.“ Lhaní jí vždycky šlo skvěle. Ale když byla mladá a atraktivní, šlo jí to o poznání líp. Tehdy bravurně vybruslila z každého maléru.

Policista si odnesl její doklady do auta. Za několik minut se vrátil a podal jí je nazpátek okénkem. „Máte někoho, kdo vám přijede na pomoc?“

„Zavolala jsem odtahovou službu.“

„Mám tu s vámi počkat, dokud nedorazí? Mrzne. Nechci, abyste také skončila v nemocnici.“

„Ne, to je dobré. Slíbili, že tu budou maximálně za deset minut.“

„Za deset patnáct minut vás přijedu zkontrolovat. Nikam nechoďte. Vždycky je lepší zůstat u vozidla.“

Jakmile odjel, vyskočila z dodávky a vydala se na průzkum. Ocitla se v jedné ze čtvrtí schovaných hluboko v srdci města. Byla zvláštním způsobem odloučená, i když hluk z mezistátní silnice čtyřiadevadesátky doléhal až sem. Domy stály blízko u sebe, ale nelepily se jeden na druhý. A rostla tu spousta stálezelených stromů. Z okna ji hned tak nikdo neuvidí. Navíc je tma a nejbližší světla jsou daleko. Dočetla se, že pouliční lampy ničí vandalové, kteří po nich střílí, ale pravdou je, že Minneapolis má tmu rád.

Děsilo ji, že se policista může každou chvíli vrátit, proto pospíchala k zadním dveřím dodávky a vyvlekla ven jedno z těl. Adrenalin vykonal své a ona měla pocit, že by dokázala zvednout nad hlavu celé auto, kolik má sil. Není třeba. Most má nízké zábradlí.

S minimálním úsilím – alespoň tak jí to připadalo – vyvážila ztuhlé tělo na betonovém pažení, jako by zvedala konec houpačky. O zbytek se postarala gravitace a záhy tělo zmizelo v temnotě. Ale místo aby zaslechla šplouchnutí vody, jak očekávala, ozvalo se tupé žuchnutí. Naklonila se přes zábradlí a napínala zrak. Stěží rozpoznala temný obrys ležící na ledu.

Jenže bylo dokonáno a nedalo se nic dělat. A protože neexistoval způsob, jak tělo vyzvednout, zamířila do dodávky pro ostatní a házela je dolů jedno po druhém. Napočtvrté zaslechla vytoužené šplouchnutí. Spokojeně zabouchla dveře auta, usedla za volant a zavolala odtahovou službu.

Policista dodržel slovo a projel kolem ní. Vypadalo to, že se chystá zastavit a vystoupit z auta, ale zrovna v tom okamžiku se v ohybu silnice objevila výstražná světla pohotovostního vozu. Policista stáhl okénko, zamával, popřál jí dobrou noc a odjel.

KAPITOLA 2

Minneapolis, 31. prosince

Vždycky byl opatrný. Nikdy se ji nepokusil políbit, nikdy se jí pořádně nedotkl a ani oční kontakt nenavazoval na moc dlouho. Prošla peklem a on usoudil, že teď víc potřebuje přítele než milence. Proto ho překvapilo, když se o něho otřela rukou.

Napřed se domníval, že to byla náhoda. Možná maličko zakolísala, když bruslili na zamrzlém jezeře, a neúmyslně se dostala moc blízko. Ale když se to stalo znovu, s jistotou věděl, že je to záměrné. Dříve než stačil situaci pořádně vyhodnotit, drželi se za ruce. Opravdu se drželi za ruce – alespoň jak jim to palčáky umožňovaly. A dokonce i tehdy si namlouval, že se ho drží, aby neupadla, ačkoliv ve skutečnosti byl mizerným bruslařem on, ne ona.

Oslavit silvestra v Loring Parku byl jeho nápad. Čekala je poslední noc čtrnáctidenních oslav pod širým nebem s mnoha stánky s občerstvením a vytápěným pivním stanem. Dokonce se na plátně umístěném venku promítalo Ledové království a teple oblečené rodiny a páry při sledování filmu seděly na balících sena. Užít si Minnesotu víc snad ani nelze. V dálce se přes mezistátní silnici číslo 94 klenula lávka pro pěší, vedoucí k Walter Art Center a Spoonbridge and Cherry, gigantické skulptuře, která je stejně ikonická jako socha Mary Tyler Moore.

Elliotovi bylo řečeno, že Loring Park býval jednou z nejklidnějších oblastí ve městě, ale loňské výpadky dodávky elektrického proudu spolu s následnou vlnou zločinu a odlivem umělců do méně drahých lokalit způsobily, že kulturně důležité místo zápolilo o přežití.

Nevadí. On pochází z placatého a vysušeného Texasu a Loring Park je mu stejně cizí, jako by se ocitl v jiné zemi. Tohle místo miloval. Srdce se mu zatetelilo pokaždé, když uviděl úzké ulice přecpané auty, kombinaci útlých třípodlažních domů a historických budov postavených z hnědého pískovce, se schodišti vedoucími až na chodník a původními dřevěnými dveřmi z počátku dvacátého století. Dokonce se mu líbilo i to, jak do města strkala prsty mezistátní dálnice, ponořila se do tunelu Lowry a jeho okachličkovaných stěn a ostře se stočila, aby se zase vynořila v dnes nemoderní horní části města.

Tohle bylo Elliotovo první opravdové setkání se zimou. Do Minneapolisu se přestěhoval teprve před pár měsíci. Své sousedce z vyššího patra namluvil, že je student, ale později se přiznal, že o ní píše knihu. Tou sousedkou totiž není nikdo jiný než slavná vyšetřovatelka Jude Fontaineová. Ale ani jeden z uvedených důvodů není ten, kvůli němuž do města přijel. Čekal, jak se situace bude vyvíjet, a mezitím ho napadlo, že by zmíněnou knihu napsat skutečně mohl. A nejenom o Jude.

Ava Germaineová, bruslící po jeho boku, se ho neustále držela za ruku. Svižně klouzali po té části jezera, z níž byl odmeten sníh. Ledovou plochu osvětlovaly pochodně a promenádu kolem jezera lemovaly ozdobné pouliční lampy. Podivně idylické, takové ty, které se instalují do rekonstruovaných oblastí, aby navodily pocit klidu, vnesly do nich řád a odstranily skvrnu, jež se na město snesla před necelými dvěma lety, kdy se metropole potýkala s vážnými výpadky elektrického proudu a utápěla se ve tmě.

Za Avou vlály dlouhé blond vlasy, usmívala se na něho a Elliot byl okouzlen nejenom jí, ale i bazilikou Panny Marie za jejími zády, šňůrami vánočních světýlek na holých větvích stromů, vůní dřevěného uhlí z prodavačova grilu a barevnými květy ohňostrojů na noční obloze. Velkými. Purpurovými a bílými. Ava se zdála šťastná. Náhodný pozorovatel by nikdy neuhodl, co má všechno za sebou a jakým utrpením si prošla.

Jejich schůzky nebyly tak úplně typické. Kontaktoval ji kvůli rozhovoru. Zpočátku s ním odmítala mluvit, ale dokázal být šarmantní a vytrvalý – což jsou jeho nejsilnější vlastnosti – a tak nakonec souhlasila. A teď, o měsíc později, jsou tady. Někdo by mohl namítnout, že jde o konflikt zájmů. Ve slabých chvilkách se dokonce ptal sám sebe, jestli mu doopravdy jde čistě o mimořádně poutavý příběh matky a dcery. Odpovídal si, že ano, ale možná si jenom něco nalhával. Třeba je skutečně takový zmetek, jak mu někteří lidé předhazují.

Ava ho sledovala a náhle se přestala usmívat. Vykřikla jeho jméno, nechala pusu otevřenou a vytřeštila oči.

Elliot se stačil vzpamatovat natolik, aby se na poslední chvíli vyhnul jinému bruslícímu páru. Pustil Avinu ruku, rozdělili se a mezera mezi nimi se rozšířila, ačkoliv ruce zůstaly rozpažené. Zpočátku mu to připadalo poetické, to odloučení palčáků, zejména proto, že Ava je sama upletla a ostýchavě mu je věnovala k Vánocům. On jí na oplátku nadělil dárkový certifikát oblíbené kavárny, protože nechtěl být příliš osobní. A vzápětí toho litoval.

Poetika velmi rychle skončila.

Podjely mu nohy a tvrdě sebou říznul na led. Vyjekl, jak si vyrazil dech. Ale tím představení neskončilo. Rychle klouzal po ledu jako rotující bowlingová koule. Lidé mu s výkřiky uskakovali z cesty. Trvalo to věčně. Připadalo mu, že se nekontrolovaně kamsi řítí celé hodiny, ale kdyby jeho exhibici někdo měřil, bylo by to jenom pár vteřin. Kinetická energie se vyčerpala a on se konečně zastavil.

Někdy během žehlení ledu vlastním tělem se mu podařilo převalit na břicho. Vlněný kabát se mu zamotal kolem trupu a nahým břichem se tiskl k zamrzlému jezeru. Slyšel, jak na něho Ava volá jménem, a doléhalo k němu skřípání jejích bruslí. Prudce před ním zastavila jako zkušený hokejista. Tak zatraceně byla dobrá.

Přitom mu tvrdila, že jí to na bruslích moc nejde.

Teď si láme hlavu, proč ho vlastně držela za ruku a říkala o sobě, že není zdatná bruslařka. Že by chytrý plán, jak ho dostat na led? Doufal, že ano.

Dohonila je Octavia, její dcera. Viděl, jak přemáhá smích. Protože může být zraněný. Ale rozuměl jejímu nutkání. Taky by se sám sobě nejradši vysmál.

Octavia byla úžasné dítě. Tedy dítě zrovna ne, protože už je jí skoro dvacet, ale vypadá o něco mladší. Domníval se, že za to může neštěstí, které ji potkalo. Byla tři roky pohřešovaná a vězněná v příšerných podmínkách. Stalo se jí něco podobného jako Jude s tím rozdílem, že v Octaviině případě to byl Judin otec, kdo ji unesl, a nebyla jeho první obětí. Stejný osud potkal i další děvčata. Potom co Octavii zachránili, vrátila se k normálnímu životu, ale od Avy, bývalé psycholožky, věděl, že se obává, že se její dcera nachází ve fázi popření.

„Jsi v pořádku?“ Ava se nad ním sklonila. Tvářila se upřímně znepokojeně, což nijak neumenšilo jeho pocit zahanbení.

Opřel se čelem o led. „Jsem v pohodě.“ Zalapal po dechu. Zvedl se na lokty a dal si několik vteřin na vzpamatování. Doufal, že se rozejdou zvědavci, kteří ho obklopili. Podíval se na ně a hned nato pohlédl zpátky na led, který měl pod bradou.

A uviděl cizí obličej. Vzhlížel k němu.

Elliot zamrkal a otřel led palčákem. Blesklo mu hlavou, jestli náhodou nemá otřes mozku spojený s vidinami. Anebo jestli jeho vysrážený dech nevytvořil na zamrzlé hladině kresbu připomínající tvář.

Zašátral v kapse kabátu a vytáhl mobil. Naštěstí jeho exhibici bez úrazu přežil. Zapnul aplikaci baterka a posvítil si. Ne, nic si nepředstavuje. Pod ledem někdo je.

Jeho prvním impulzem bylo okamžitě se zvednout a mazat pryč. Místo toho zakryl obličej pod sebou pažemi, aby ho Ava nebo Octavia nezmerčily. Mají toho za sebou hodně a nepotřebují k tomu přidávat další děs. Mentální rány se dosud nezhojily.

Natáhl krk a uviděl matku a dceru, jak nad ním stojí. Ava mu podávala ruku, aby mu pomohla vstát. Za jejím ramenem přešlapovalo několik znepokojených čumilů, ačkoliv většina z nich se chválabohu rozešla, jen co zjistila, že se nezranil. Posadil se a zkřížil nohy. Tvář pod ledem tak zakryl svým zadkem.

„Jenom potřebuji popadnout dech,“ vysvětloval. Dal si záležet, aby to vyznělo důvěryhodně. Mávl rukou na lidi za Octavií. Tady není nic k vidění. Bruslaři přestali okounět a odklouzali pryč. Dolehly k němu jen útržky rozhovorů.

„Praštil sebou opravdu tvrdě,“ poznamenal někdo. Jiný se zasmál, avšak Elliot doufal, že soucitně.

Ale to tělo pod ledem…

Tvář vypadala, jako by patřila odrostlejšímu dítěti. Ale je to vůbec tělo? Možná je to jenom maska. Nebo figurína. Něčí hloupý vtip. Musel uznat, že jestli chtěl někdo v žertu vyděsit druhé, v jeho případě se mu to rozhodně povedlo.

Octavia se na něho zakřenila a odbruslila.

Když pochopil, že se Ava od něho nehne, snažil se ji poslat pryč.

„Potřebuji být chvíli sám.“ Za jejími zády vystřelily k obloze obzvlášť působivé rachejtle. Bílý vodopád explodoval v drobné jiskřičky a snášel se k zemi. „Běž za Octavií. Přidám se k vám, až objedete kolo.“

Ava se na něho nechápavě podívala, přikývla, otočila se a odjela. Jakmile byla dostatečně daleko, překulil se zpátky na břicho, rozsvítil mobil a namířil kužel světla na led. Světlo se od něj okamžitě odrazilo. Musel mobil přidržet ze strany. Ze zamrzlého jezera na něho vykoukl obličej – pokud to obličej byl. Doopravdy vypadal jako tvář dítěte.

Musí zavolat Jude. Jenže ona neví, že se stýká s Germaineovými.

Možná se jí to nebude líbit.

Vytočil její číslo. Když mu to nezvedla, poslal jí esemesku.

Myslím, že jsem na kluzišti v Loring Parku našel mrtvolu. Rychle přijeďte.

KAPITOLA 3

Tříletá Alice se zavrtěla Jude na klíně. Polohu změnila už třikrát, aby se ubránila dotírajícímu spánku. Proč děti a zvířata přitahují zrovna lidi, kteří si nejvíc přejí, aby si jich nikdo nevšímal?

„Líbíte se jí,“ prohlásila s úsměvem velitelka Vivian Ortegová.

Pro dnešní večer zvolila třpytivé červené šaty, které krásně ladily s její tmavou pletí a červenou rtěnkou. Jude svoji nadřízenou podezřívala, že se pokouší vnést do jejího života punc normálnosti, a proto ji zve k sobě do rodiny. Vážila si jejího zájmu, ale o to víc si připadala jako vetřelec. Tohle není její svět. Mnohem příjemněji se cítí ve svém bytě ve společnosti kocoura, anebo když pracuje na případu úkladné vraždy. Buď se neangažuje, anebo se zapojí na tisíc procent. Nic mezi tím.

Společenský hovor o ničem ji ničil. Nerada se zaobírala životy jiných. Buď to byla jedna velká lež, anebo si bolestně uvědomovala, že ona nic takového nikdy mít nebude. Lepší je držet se od všeho dál a nepřemýšlet, jakými pěšinkami se mohl ubírat její život. Nejhorší jí připadali lidé, kteří si pro ni přáli něco lepšího, chtěli jí pomoct vylízat se z utržených ran a snažili se ji znovu nějak nastartovat. To se nikdy nestane. Jude se s tím smířila a z hloubi duše si přála, aby na to přišli i ostatní.

Její parťák, detektiv Uriah Ashby, byl jedním z mála lidí, kteří se ji nepokoušeli vytlačit z komfortní zóny. Přesto… Co dnešní večer? Opravdu měl v plánu přijít?

Pozvání k Ortegovým platilo také pro Uriaha, ale on se na poslední chvíli omluvil, aniž udal důvod. S návštěvou šéfky, jejího manžela a dvou snesitelných dětí a psů zdráhavě souhlasila právě kvůli němu. Předpokládala, že lví podíl družení vezme na sebe a ona se bude moct držet zpátky. Viděla, že to s dětmi umí. Jenže Uriah nedorazil a ona se přistihla, jak pomáhá s přípravou svačin a hraje s dětmi pexeso. Avšak největší smích sklidily její mizerné kreslířské schopnosti. Děti se rády smějí. Ona si na to z dětství nepamatovala.

Před oknem stál vánoční stromek s ručně vyráběnými ozdobami. Z plynového krbu sálalo příjemné teplo a na stolku vedle Judina křesla byl připravený popcorn a svařené víno. Osmiletý Joseph ležel na spacím pytli uprostřed podlahy a vybarvoval omalovánky. Chtěl stůj co stůj zůstat vzhůru až do silvestrovské půlnoci. Alice, uvelebená v Judině náruči, voněla po jahodách. Pravděpodobně za to mohl šampon v jasně barevné lahvičce, jehož si Jude všimla stát na kraji vany. Alice měla na sobě růžové flanelové pyžamko s natištěnými sněhovými vločkami a bosé nohy, ačkoliv ji Vivian nabádala, aby si obula bačkorky.

Alice drobnou hebkou ručkou pohladila Jude po tváři. „Mám tě ráda.“

Jude zadržela dech a svaly jí ztuhly. Jak má správně zareagovat na tak přímé vyjádření? Destilovanou pravdou? Jsem z tebe nervózní, ale líbí se mi, jak ti voní vlasy. Nic lepšího asi nevymyslí.

Jude vzhlédla a uviděla Vivian, jak dychtivě čeká na její reakci. Dokonce i ona si uvědomovala, že její dítě dotlačilo Jude moc daleko a moc rychle. Zachránilo je zacinkání Judina mobilu.

Díkybohu!

Jude se podívala na displej.

Myslím, že jsem na kluzišti v Loring Parku našel mrtvolu. Rychle přijeďte.

Pro většinu lidí by se klíčovým výrazem stalo slovo mrtvola, pro Jude to bylo slovo myslím a sousedova nejistota, co vlastně objevil. Odepsala mu a žádala další informace. Když se jí neozýval, zvedla holčičku z klína. „Budu muset jít.“

„Propásneš půlnoc!“ připomnělo jí dítě.

„Nevadí.“ Jude doufala, že na ní není znát, jak velice se jí ulevilo.

„Už vím, jaké to je.“

Alice dotčeně oddusala ke gauči. Svalila se na něj a paže přitiskla k tělu.

Vivian zakoulela očima a doprovodila Jude ke dveřím. Vyndala ze skříně její kabát a podala jí ho. Jude si ho oblékla a vytáhla z kapsy pletenou čepici.

„Vražda?“ zeptala se Vivian.

„Nejsem si jistá.“ Jude si vzala černé rukavice. „Napsal mi soused.

Domnívá se, že možná v Loring Parku našel tělo.“

„Možná?“

„Zareagovala jsem stejně. Půjdu to prověřit a dám vám vědět.“

„Omlouvám se za Alici,“ prohlásila Vivian. „Obvykle se upejpá a lidem, které nezná, se vyhýbá.“

„Možná mě otipovala na neškodnou tetku.“

„Spíš důvěryhodnou.“

Před nedávnem se Vivian omluvila Jude za to, že se víc nesnažila ji najít, když ji unesli. Po tři roky ji každý považoval za mrtvou. Jude by napadlo totéž, a tak nikomu nic nevyčítala. Ale od té chvíle vnímala, jak se Vivian nenápadně pokouší dát všechno do pořádku. Tím se také vysvětlovalo, proč Jude umožnila vrátit se na oddělení tak brzy po útěku ze zajetí. Chtěla všechno napravit a poskytnout Jude zdání normálnosti. Avšak život detektiva z oddělení vražd nikdy normální nebude. Vivian se snažila a ve vlastním životě odváděla dobrou práci, ale Jude nemohla žít podle jejího scénáře. Zločiny tak osobní nejsou, a to je dobře.

Jakmile Jude usedla za volant, vzala telefon a zavolala Elliotovi.

Ohlásil se jí a znělo to překvapeně.

Copak si z ní vystřelil? „Jste opilý?“ zeptala se ho. I kdyby ano, vytáhl ji z nepovedeného večírku. Mohla by mu za to poděkovat.

„Ne.“

Když svoji odpověď nerozvedl a nepřichvátal s vysvětlením, dodala: „Dostala jsem vaši textovku.“

„Myslím, že jsem našel mrtvolu.“ Šeptal. Představila si ho, jak zakrývá mobil rukou, aby ho nikdo neslyšel.

„Proč šeptáte?“

„Nechci, aby mě Octavia slyšela.“

Octavia? To není zrovna běžné jméno. „Octavia Germaineová?“

„Vyrazil jsem ven s Avou.“ Mluvil rychle, zadrhával, jako by se mu nedostávalo dechu. „Tedy s oběma. Jsme venku všichni tři.“

„Týká se to vaší knihy?“ Odlepila se od chodníku a zamířila k Lo ring Parku. Auto, které řídila, bylo sice deset let staré, ale zatím se s ním nestačila pořádně seznámit. Získala ho prostřednictvím sousedské skupiny na Facebooku. Postaršímu majiteli stálo spoustu let v garáži. Nemělo moc najeto, páchlo naftalínem, topení zrovna moc nefungovalo, ale na druhou stranu bylo laciné a odvezlo ji z bodu A do bodu B. Ale jízda na motorce jí chyběla a už netrpělivě počítala dny a čekala, až se oteplí natolik, aby se na ni zase mohla vyhoupnout.

„Protože mně se to vážně nelíbí.“

Následovala dlouhá odmlka. „Dělal jsem s oběma rozhovor.“ Zas tak dobře Elliota neznala, ale to, co o něm věděla, ji rozhodně neuklidnilo. Je to prospěchář a klidně bude lhát, když mu to přinese užitek. Nemyslela si, že je zlý nebo nebezpečný, ale působí jako obratný manipulátor.

„Vás se to netýká,“ odpověděl, „a nic vám do toho není.“

V podstatě má pravdu, ale Jude zachránila Octavii život a tím, že ji našla, usvědčila ze zločinu vlastního otce. Navázaly spolu spojení a Jude nechtěla, aby nějaký muž opětovně zneužil dívčiny důvěry. „Tý ká se mě to,“ oponovala. „Zejména proto, že jste se neváhal ohánět mým jménem, aby se s vámi ty dvě vůbec bavily. Vím, že rozhovory neposkytují. Sama jsem jim to poradila.“

Neodpověděl, což mluvilo samo za sebe.

Všimla si, že se blíží k výjezdu z dálnice, a uvědomila si, že ji rozhovor nepříjemně rozptyluje. Zeptala se, kde Elliota přesně najde, a prohlásila: „Budu tam za pět minut.“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3