MATCHMAKING FOR BEGINNERS

Text copyright © 2018 by Maddie Dawson

All rights reserved

This edition is made possible under a license arrangement originating with Amazon

Publishing, www.apub.com, in collaboration with Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

Translation © Šárka Kadlecová, 2020

ISBN 978-80-249-4200-1

JEDNA

BLIX

Neměla jsem sem chodit, to je teda fakt. Ještě není ani pět odpoledne a už spřádám fantazie o rychlém, bezbolestném kómatu. Něčem dramatickém, při čem bych se hezky skácela na podlahu, protáčela oči v důlcích a škubala končetinami.

Jde o každoroční povánoční sešlost mé neteře a znáte to, člověk se sotva vyhrabal z týdnů svátečních nákupů, večírků a kocovin, a už po něm Wendy Spinnakerová vyžaduje, ať si ještě jednou natáhne červený svetr a kalhoty se záhyby v pase a jde postávat do jejího obývacího pokoje, obdivovat tu její předraženou vánoční výzdobu a ten její přestavěný palác a popíjet komický červený koktejl, který roznáší na tácu středoškolačka v uniformě servírky.

Pokud to vůbec dokážu posoudit, jediným smyslem téhle sešlosti je, aby moje neteř mohla připomenout slušným lidem z virginského Fairlane, že je tu velmi důležitá osoba, a navíc bohatá – že je někdo, s kým se musí počítat. Kdo přispívá na charitu. Předsedá kdečemu. Mám-li být upřímná, ani to všechno nesleduju.

Jsem v pokušení před ty lidi předstoupit a vyzvat je, ať zvednou ruce. Komu z vás tu posledních pár hodin chřadne duše? Kdo z vás má chuť zatančit si se mnou venku kubánskou congu? Jsem přesvědčená, že by se někdo přihlásil. A taky, že by mě neteř zavraždila ve spánku.

Bydlím daleko odsud a jsem stará jako Metuzalém, takže jsem na tuhle akci ani nemusela chodit – po většinu let jsem měla dost rozumu na to, abych se jí vyhnula –, jenže Houndy říkal, že jít mám. Když nepůjdu, budu prý litovat, že jsem se naposled neviděla se svými příbuznými. Houndy se bojí, aby člověk na smrtelné posteli něčeho nelitoval. Myslím, že si konec života představuje jako uspokojivý závěr románu – něco, co má hezké řešení a šťastný konec, všechny hříchy jsou odpuštěny. Jako by to bylo vůbec možné.

„Půjdu,“ souhlasila jsem nakonec. „Ale neřeknu jim, že jsem nemocná.“

„Poznají to, jen co tě uvidí,“ opáčil. To víte, že nic nepoznali.

A co je na tom nejhorší, letošek musel být zrovna rokem, kdy se můj prasynovec Noah uráčil zasnoubit, a tak se tenhle večírek táhne donekonečna, protože všichni čekáme, až dorazí z Kalifornie se svou snoubenkou, aby ji mohli představit lepší společnosti, do které se přivdává.

„Je to jen obyčejná treperenda, s kterou se seznámil na konferenci, a jí se nějak povedlo ho klofnout,“ sdělila mi Wendy po telefonu. „Nejspíš nemá v mozku jedinou funkční buňku. Věřila bys, že pracuje jako výpomoc ve školce? V její rodině se nenajde nikdo, kdo by stál za řeč – otec dělá pojišťováka, a pokud je mi známo, matka nedělá lautr nic. Jsou z Flá-ridy. Takhle to vyslovuje. Flá-rida.“

Já zatím vstřebávala slovo treperenda a říkala si, co to ve Wendyině světě asi znamená. Nepochybuju, že mě by popsala stejně pohrdavě. To víte, jsem pro ně pořád černá ovce rodiny, někdo, před kým se musí mít na pozoru. Nemravná Blix. Štve je, že jsem si vzala svoje dědictví a odstěhovala se do Brooklynu – o němž každý ví, že je nepřijatelný, když je osídlený Seveřany.

Rozhlížím se po jedné z místností v domě, který kdysi býval naším rodinným sídlem a po generace přecházel z jedné oblíbené dcery na druhou (mě pochopitelně přeskočili), a musím vynakládat veškeré úsilí, abych blokovala negativní energii, která stoupá od podlahových lišt. Třímetrový umělý vánoční stromek se nám svými skleněnými ozdobami od Christophera Radka a blikáním světýlek snaží namluvit, že je tu všechno prostě super, ale to si mohli nechat od cesty, já vím svoje.

Tahle rodina je v jádru prohnilá, ať si výzdoba říká cokoli.

Já vidím věci, jaké jsou, prohlédnu faleš i padělky. Pořád ještě si tenhle dům pamatuju, když byl skutečně velkolepý, předtím než se Wendy Spinnakerová rozhodla vyhodit tisíce dolarů za jakousi rádoby rekonstrukci jeho fasády.

Nicméně to dokonale vystihuje životní filozofii téhle rodiny: Pravé věci se zakryjí štukem a navrch se to zaplácne pozlátkem. A nikdo nic nepozná.

Jenže já to vím.

Přijde ke mně přiopilý starý pán, kterému páchne z úst, a začne mi vykládat o tom, jak fúzuje fúze a akvíruje akvizice, a taky že si myslí, že je moje neteř jediná, kdo dokáže připravit velšský zapečený krajíc tak, že chutná jako vymáchaný hadr. Chystám se mu přitakat, když vtom si uvědomím, že to poslední vlastně neřekl. V téhle místnosti je moc velký hluk a vedro, a tak si ho v duchu vypařím, a on skutečně odvrávorá.

Mám jisté schopnosti.

Pak, zázrak nad zázraky, zrovna když se všichni chystáme propadnout zoufalství a pořádně se opít, rozlétnou se přední dveře a do večírku najednou vjede nová energie, jako by ho někdo strčil zpátky do zásuvky a my mohli zase ožít.

Je tu mladý pár!

Wendy uhání do předsíně, spráskne ruce a volá: „Haló, všichni! Jistěže každičký z vás zná mého drahého, báječného Noaha – tak tohle je jeho líbezná snoubenka, Marnie MacGrawová, z níž bude co nevidět moje rozkošná snacha! Vítej u nás, drahoušku!“

V koutě spustí kvarteto svatební pochod a všichni se shluknou kolem páru, potřásají si s nimi rukama a blokují mi výhled. Slyším hřímat Noaha, dědice rodinného lesku a třpytu, jak vykládá o letu a o dopravě, zatímco jeho snoubenku si přehazují z náruče do náruče jako nějakou věc, která odteď patří všem. Když natáhnu krk trochu doprava, vidím, že je opravdu rozkošná – vysoká a hubená, s červenými tvářemi a zlatou hřívou, na které má našikmo nasazený baret. Taková dovádivost se na Wendyiných večírcích obvykle nevídá.

A pak si na ní všimnu ještě něčeho, čehosi na tom, jak vykukuje zpod té své dlouhé blonďaté ofiny. A – fíha! – z druhého konce místnosti se mi podívá do očí a přísahám, že ke mně od ní něco problesklo. Zrovna jsem se chystala vstát z pohovky, ale teď se do ní zase zabořím, zavřu oči a tisknu si prsty.

Vždyť já ji znám. Panebože, mám vážně pocit, že ji znám.

Chvíli mi trvá, než se vzpamatuju. Třeba se nakonec mýlím. Copak je to vůbec možné? Ale kdepak. Je to pravda. Jak tam tak Marnie MacGrawová stojí a čelí náporu jižanské noblesy, je úplně jako to mé dávné slavné já, vidím ji současně mladou i starou a cítím, že mi vetché srdce tluče zas jako kdysi.

Pojď sem, zlatíčko, vysílám k ní.

Tak tohle – tohle – je ten důvod, proč jsem tady. Nešlo o to nějak uzavřít léta rodinných sporů. Nešlo o to pít tyhle nesmyslné koktejly a už vůbec ne o návrat k mým kořenům.

Měla jsem se tu setkat s Marnie MacGrawovou.

Přiložím si ruku na břicho, na ten kulatý nádor, který tam roste od minulé zimy, ta tvrdá, pevná hmota, o níž už vím, že mě bez okolků zabije, než přijde léto.

Pojď sem, Marnie MacGrawová. Je toho tolik, co ti musím povědět.

Ještě ne. Ne, ještě nepřichází.

No ovšem. Bodejť by ano. Jsou tu povinnosti, kterým je nutno dostát, když vás předvádějí slušné jižanské společnosti coby nastávající zamýšleného dědice. A pod tlakem toho všeho se Marnie MacGrawové zmocní neklid, začne být nervózní – a pak se dopustí naprosto příšerného faux pas, prohřešku, který je tak skvostně úděsný, že už jen pro něj by u mě měla po zbytek života dobré oko, i kdybych ji neznala. Odmítne si vzít kus Wendyina zapečeného krajíce. Zprvu jen zdvořile vrtí hlavou, když je strkán jejím směrem. Tvrdí, že nemá hlad, což zřejmě není pravda, jak Wendy poukazuje a metá přitom očima blesky, vždyť byla s Noahem na cestách celé hodiny a Wendy náhodou ví, že přišli o snídani i o oběd a přežívali v letadle o burákách.

„Ale, zlatíčko, musíš přece jíst!“ vykřikuje Wendy. „Svatá dobroto, vždyť na těch kostech nemáš jedinečnou nadbytečnou kalorii!“

Zavřu oči. Je tu sotva pár minut, a už si vysloužila vražedné „svatá dobroto“. Marnie, teď už celá nesvá, se natáhne a vezme si vdoleček a jedinou kuličku červeného vína, jenže to také není to správné.

„To ne, má milá, dej si kousek krajíce,“ naléhá Wendy. To ostří v jejím hlase znám. Noah jaksi zapomněl své velké lásce vysvětlit, že v téhle rodině platí zákon, který hostům velí dát si zapečený krajíc a pak se úplně rozplývat u vytržení z toho, jak je úžasný, pokaždé o tolik úžasnější, než byl loni.

A v tu chvíli Marnie pronese větu, která její osud zpečetí. Vykoktá ze sebe slova: „J-já se moc omlouvám, ale na zajíce si zrovna moc nepotrpím.“

Tisknu si ruku na ústa, aby ostatní neviděli, jak se usmívám. Ouvej! Mé neteři srší z očí blesky. Zasměje se tím svým pronikavým, děsivým smíchem a prohlásí tak hlasitě, že se všichni zarazí a zvednou k nim zrak: „Má zlatá, jak tě vůbec mohlo napadnout, že má náš krajíc něco společného se zajícem? Pro boha živého! Jen proto, že se to rýmuje? Snad mi, prosím tě, nechceš říct, že sis to vážně myslela!“

„Promiň, já jsem… ach jo, moc mě to mrzí…“

Ale už s tím nic nenadělá. Co se stalo, stalo se. Pokrm je stažen, Wendy se vzdaluje a vrtí hlavou. Lidé se vrací ke své konverzaci. Wendy, paní Ublížená. Ty dnešní děti. Nemají žádné způsoby.

A kampak se během toho výstupu poděl Noah, Marniin spasitel a ochránce? Natahuju po něm krk. Nu ovšem, bodejť by ne, vytratil se se svým nejlepším kamarádem Simonem Whipplem. Vidím ho, jak se ve vedlejším salonku řehtá něčemu, co Whipple říká, dva hřebečci tam buší kopyty potěšením z jakéhosi nepochopitelného, nesmyslného vtipu. A tak se zvednu na nohy a jdu pro ni. Marnie má na každé tváři rudý flíček, a teď když je bez baretu, vlasy jí volně splývají a jsou snad i drobátko rozcuchané. Wendy už nad ní musela zlomit hůl. Takový účes je na pláž. Nikoli do společnosti. Rozhodně to není něco, co by měli vidět hybatelé života ve virginském Fairlane na svém každoročním povánočním večírku.

Zavedu ji na místo, kde jsem se utábořila, a poklepu vedle sebe na sedačku. Usadí se a tiskne si prsty ke spánkům. „Moc mě to mrzí,“ říká.

„Jsem hrozný hlupák, že?“

„Prosím tě,“ chlácholím ji. „Už žádné omluvy, má milá.“

Vidím jí na očích, že jí postupně dochází, kolika chyb se už stačila dopustit. Když nepočítám ten zapečený krajíc, je na tohle soaré zcela nevhodně oblečená. Do černých přiléhavých kalhot! A dlouhé haleny! V tom moři povinných svetrů z červeného kašmíru, vyčesaných, natupírovaných vlasů a náušnic se Santou Clausem, rozcuchaná Marnie MacGrawová se zplihlou blonďatou ofinou, která jí padá do očí, provokuje šedivou tunikou – a navíc bez jediného třpytivého šperku, jímž by stvrzovala, že Vánoce jsou ty nejsvětější ze všech svátků a povánoční večírek je na nich to nejlepší! A ty její boty: kovbojské, z tyrkysové kůže! Naprosto boží. Ale nejsou to střevíce do lepší společnosti.

Vezmu její ruku do své, abych ji uklidnila, a zároveň si pokradmu prohlédla její čáru života. Když je ženská stará, může se lidí bez obav dotýkat, protože je neškodná a po většinu času neviditelná.

„Wendy si vůbec nevšímej,“ šeptám. „Zmeškala hodiny dobrých mravů, aby mohla brát navíc lekce v zastrašování.“

Marnie sklopí pohled ke svým rukám. „To ne, já byla ta hrozná.

Měla jsem si vzít ten krajíc.“

„Hovno jsi měla,“ zašeptám. To ji rozesměje. Lidem připadá k popukání, když řekne hovno někdo starý, jako by se to vzpíralo všem přírodním zákonům, že mluvíme sprostě. „Snažila ses zdvořile odmítnout pokrm z roztomilého, chlupatého zvířátka a za tu námahu ses dostala do trapné situace.“

Podívá se na mě. „Ale… vždyť to nebylo ze zajíce. Aspoň teda myslím.“

„Každopádně to tak zní. Vždycky se najde někdo, kdo tomu říká velšský zajíc. A co? Očekává se snad od tebe, že si nastuduješ všechna jídla severní Evropy, abys mohla jít na vánoční party? Dej pokoj!“

„Měla jsem to vědět.“

„Tak hele, na čí jsi straně? Na své, nebo na straně milostpaní z Náfukova?“

„Cože?“

Poklepu jí po ruce. „Jsi moc milá,“ řeknu jí. „A pravdou je, že moje neteř je tak trochu suchar. Vlastně se podívej na všechny tyhle lidi. Za normálních okolností nerada něco kritizuju, abych na sebe nepřivolala zlé síly, ale jen se podívej, kolik tu najdeš falešných úsměvů a zapšklých výrazů. Až odsud odjedu, budu se muset vydrhnout ve vaně rejžákem, abych ze sebe dostala všechnu tu negativitu. A tobě doporučuju udělat totéž. Je to banda zpropadených pokrytců, jedí velšský krajíc, ať jim chutná, nebo nechutná. A víš ty co?“

„Co?“

Nakloním se k ní blíž a hlasitě zašeptám: „Mohl by být ze zaječích bobků, a stejně by ho jedli. Protože Wendy Spinnakerová je jejich paní a vládkyně.“

Rozesměje se. Má nádherný smích. Sedíme v družném tichu – pro každého, komu na nás padne zrak, nejsme nic víc než dva cizí lidé, svedeni okolnostmi ke zdvořilé konverzaci, jelikož budou co nevidět příbuzní. Jenže já překypuju touhou všechno jí povědět. Samozřejmě to vezmu za špatný konec, protože jsem v nezávazné konverzaci úplně vyšla z praxe.

„Tak, pověz mi něco o sobě,“ pobízím ji honem. „Podnikáš coby neprovdaná osoba všechno, co se ti zachce, než svůj život spojíš s životem toho mládence?“

Povytáhne drobátko obočí. „Ale ano, mám dobrou práci a dělala jsem… různé věci. Cestovala. To víš, bude mi třicet, tak bych už měla být připravená opravdu dospět. Usadit se.“

„Usadit se. To zní naprosto příšerně, nemyslíš?“

„Já myslím, že to zní… celkem hezky. Chci říct, že když jsi do někoho zamilovaná, není nic špatného na tom, že se přestaneš potloukat po světě a založíš si s tím dotyčným domov.“ Rozhlíží se po místnosti, nejspíš hledá nějaký další námět k rozhovoru, a pak její pohled spočine opět na mně. „Mimochodem, moc se mi líbí, co máš dneska večer na sobě.“

Mám na sobě retro večerní šaty z fialového sametu, které jsem si koupila v brooklynském sekáči. Jsou celé pošité kroužky ze skleněných korálků a mají opravdový, nefalšovaný a poctivý výstřih. Ne že by můj výstřih byl něco skvělého, po pravdě vypadá jako pytle pecek.

„Jsou to moje výstavní šaty,“ odvětím, pak se k ní nakloním a dodám šeptem: „Jsem na ty svoje holky dnes večer šíleně pyšná. Sice jsem je musela napěchovat do vyztužené podprsenky, aby tohle ustály, ale snad se kvůli mně můžou ještě naposled vzchopit. Po tomhle už nikdy žádnou podprsenku. Slíbila jsem jim to.“

„Líbí se mi ta barevnost. Já nevěděla, co si vzít na sebe, a tak jsem si oblékla tuhle šedivou halenku, protože jsem si myslela, že se bude hodit na cokoli, jenže působí hrozně nudně ve srovnání s tím, co mají na sobě všichni ostatní.“ Nahne se blíž a zasměje se. „Asi jsem v životě neviděla v jedné místnosti tolik červených svetrů.“

„To je tady, ve virginském Fairlane, vánoční uniforma. Překvapuje mě, žes ji nefasovala na hranicích města.“

V tu chvíli k nám přistoupí středoškolačka s podnosem nápojů a Marnie i já si vybereme červený lektvar. Je to můj čtvrtý, ale copak to někdo počítá? Přiťuknu si s ní a ona se usměje. Nedokážu se jí vynadívat do očí, tolik mi připomínají moje vlastní, až mě to trochu vyvádí z míry. Svrbí mě z toho pokožka na hlavě.

„Takže,“ pokračuju, „až se vdáš, myslíš, že se ti podaří uchovat si to svoje úžasné, svobodomyslné já?“

Vykulí oči. „Moje svobodomyslné já?“ vyhrkne a rozesměje se. „Ale ne, kdepak. Máš o mně úplně mylnou představu. Já se vlastně těším, že se usadím. Koupím si dům a pořídím děti.“ Usmívá se. „Myslím, že člověk má mít život naplánovaný.“

Odmlčím se, chvíli vzdychám a sahám si do výstřihu, abych ty svoje holky šetrně srovnala. „To je možná to, co jsem já dělala špatně. Myslím, že jsem se v životě neřídila podle plánů ani minutu. Pověz mi, stojí za to vzdát se svého svobodného ducha?“

„Naplánovaný život je prostě jistota. Závazek.“

„Aha,“ opáčím. „Tohle. Už chápu, proč jsem to tak nikdy nedělala. Kdykoli někdo mluví o jistotách, jako by na nich bylo něco dobrého, běhá mi po zádech mráz. A závazky. Brr!“

„Hm. A ty ses někdy vdala?“

„Ale proboha ovšem. Dvakrát. Vlastně málem třikrát. Poprvé to bylo za profesora s proslulým jménem, totiž Wallace Elderberry.“ Nakloním se k Marnie blíž, položím jí na ruku dlaň a usměju se. „Svůj vlastní, divoký a vzácný život na zemi trávil zkoumáním životního cyklu jistého druhu hmyzu se zelenou hlavičkou, cestovali jsme po Africe a sbírali vzorky tak divných živočichů s krovkami, že by se ti na ně nechtělo myslet ani dvě vteřiny. Dovedeš si to představit? A když jsme se vrátili domů, došlo mi, že jsem si užila dost brouků na celý život.“ Přejdu v šepot. „A jestli chceš slyšet pravdu, sám Wallace Elderberry mi začal připomínat obřího švába. A tak jsme se rozvedli.“

„Páni. Manžel, který se proměnil ve švába. To zní jako Kafka.“

„Bože můj, není to skvělé, když se lidem podaří zmínit Kafku v běžném povánočním rozhovoru?“

„To ty jsi s tím začala,“ opáčí. „Co se stalo s druhým manželem? V co se proměnil on?“

„Když jsem se podruhé vdala proti svému vlastnímu přesvědčení – což bys mimochodem, jen pro případ, že o tom uvažuješ, neměla rozhodně nikdy v životě udělat…“

„Neuvažuju,“ řekne.

„Ovšemže neuvažuješ, ale téhle chyby se dopouští spousta lidí. Každopádně jsem si vzala obhájce Rufuse Hallorana a v sedmdesátých letech jsme si založili podnik v Brooklynu, v maličké kanceláři s výlohou. V Brooklynu tehdy vládl chaos. A tak jsme dělali spoustu práce pro uprchlíky a bezdomovce. Takové věci.“

„A jak to dopadlo? Taky se proměnil ve švába?“

„Neproměnil. Na nějakou proměnu neměl bohužel dost velkou představivost. Stal se z něj příšerně nudný člověk, který na všem viděl jenom to špatné. Kdykoli jsem se na něj podívala, bylo to, jako by se kolem něj vznášel šedý opar, kterým se nedalo proniknout. Na světě je tolik dobrých úmyslů a od něj nic nepřicházelo. Žádná upřímná radost. Jen řady nudných, těžkopádných slov. A tak došlo na rozvod. Nebylo zbytí.“

„To myslíš vážně?“ Nakloní hlavu ke straně a s úsměvem o tom přemítá. „Ty ses s ním rozvedla, protože tě nudil? To jsem netušila, že je to zákonný důvod.“

„Musela jsem. Byl tak nudný, že mě to ubíjelo. Jako kdyby umřel dřív, než jeho život skončil, a stahoval mě s sebou.“

„No jo, ale život nemůže být pořád jen zábavný.“

„Teda zlato, ten můj je. Jakmile mě nudí víc než dva týdny, něco s tím udělám.“ Usměju se jí přímo do očí. „A vyplácí se to, protože teď žiju s Houndym, který loví humry, a s ním je to tak, že by mi mohl čtyři dny v kuse bez přestání vykládat o humrech a jejich krunýřích, o přílivu a odlivu a o obloze – a vůbec nic z toho, co by říkal, by mě nemohlo nudit, protože to, o čem Houndy mluví doopravdy, je vlastně láska a život a smrt, uznání a vděčnost a legrační okamžiky.“

Oči se jí třpytí a ve tváři jí vidím, že ví přesně, jak to myslím.

„Takhle se cítím, když jsem v práci,“ pronese tiše. „Pracuju v mateřské školce, takže trávím dny tím, že sedím na podlaze s třía čtyřletými dětmi a povídáme si. Lidé si myslí, že to musí být ta nejnudnější práce na světě, ale můj ty Bože! Vyprávějí mi úplně neuvěřitelné věci. Pouštějí se do filozofických debat o svých bebíčkách a o tom, jak mají červi na chodníku někdy raněné city, a proč je žlutá barva ze všech nejpodlejší, kdežto fialová je hodná. Věřila bys tomu? Znají povahu pastelek.“

Rozesměje se a natáhne si před sebe nohy. „Onehdy jsem o tom vyprávěla svému tátovi a on to vůbec nechápal. Pochopitelně si myslí, že bych měla dělat něco trochu… vyspělejšího. Byl by mnohem radši, kdybych se zajímala o podnikání.“ V rozpacích se zarazí a pak dodá:

„Táta je vlastně moc hodný, jenže mi zaplatil hodně drahou vejšku, chápeš. A ze mě je jen pomocná učitelka. To moje sestra – na tu může být pyšný. Stala se chemičkou a dělá ve výzkumu. Kdežto já – pchá. A tak jsem mu řekla: ‚Hele, tati, máš jednu skvělou dceru a jednu obyčejnou. A jedna ze dvou, to není tak špatné.‘“

„Poslyš,“ řeknu jí, protože mě to všecko nějak sebralo. „Pojď se mnou ven. Potřebuju odsud. Vidíš, jak se támhle nad pianem hromadí všechna ta negativní energie? Vidíš to? Je tam tmavší vzduch. Myslím, že bychom měly jít ven a nadýchat se pořádného vzduchu.“

Znejistí. „Asi bych se měla podívat po Noahovi. Kde vůbec je?“

Najednou si obě uvědomujeme, že je kolem nás v plném proudu večírek, jsme si vědomy hloučků klábosících lidí a Wendy, která je v jídelně středem pozornosti a řičí tím svým hýkavým smíchem.

Řeknu Marnie, že Noah se někam vytratil se svým kamarádem Whipplem. Jsou nerozluční. To už by o nich mohla koneckonců vědět.

„No ovšem. O Whippleovi jsem toho hodně slyšela,“ poznamená.

„Asi bych si s nimi měla jít promluvit. Ujistit Whipplea, že nebudu taková ta manželka, co svému muži nedopřeje kámoše.“

„Já tvrdím, že bys měla jít se mnou ven. Whipple může počkat. Jsi tu samozřejmě čestným hostem, takže si budeme muset odchod dobře načasovat, aby se nás někdo nepokusil zastavit. Umíš se plížit? Drž se za mnou. A pro boha živého, hlavně se nikomu nedívej do očí.“ Chytím ji za ruku a vyrazíme, se sklopenou hlavou pelášíme zadní chodbou a ven přes kuchyň.

Služebné tu myjí pár táců a jedna z nich – Mavis, o níž vím, že je zamilovaná do toho mládence z UPS, který tu dneska byl – na mě zavolá: „Je tam chladno, paní Hollidayová,“ a já jí odpovím, že se za chvilku vrátíme na čaj.

A pak jsme konečně venku a noční vzduch je tak studený a štiplavý, že se musíme zhluboka nadechovat. Je tady nádherně, rozprostírá se před námi zadní zahrada, plocha, která se táhne do dáli jako golfové hřiště, s keříky a záhonem růží až k rybníčku. Na terasu se z večírku line žluté světlo a zahrada je nasvícená tucty světýlek – bílých papírových lampionů, v nichž žhnou elektrické svíčky.

Noc je tak dokonalá, že mě nepřekvapí, když začne lehounce sněžit, jako by kvůli nám někdo stiskl vypínač.

„Propánakrále!“ vyhrkne Marnie a rozpřáhne ruce. „Podívej se na to! U nás doma nikdy nesněží! To je nádhera!“

„První sníh v roce,“ podotknu. „Ten zaručeně potěší.“

„Noah mi říkal, že jsi tu vyrůstala. Chybí ti to někdy?“

„Nechybí,“ odvětím. „Ne když mám Brooklyn.“

Vyprávím jí o svém bláznivém domě a o té své potrhlé bandě – směsici dětí, rodičů a starých lidí, kteří si chodí z bytu do bytu, o všem si vykládají, navzájem si radí a jeden druhého komandují. Povídám jí o Lole, své nejlepší kamarádce a sousedce, která před dvaceti lety přišla o svého manžela, a o Jessice s tím jejím zlatým, výstředním synáčkem, o tom, jak všichni z nich tolik potřebují lásku, a přitom se zaleknou, kdykoli ji mají na dosah – a potom, jelikož tohle je něco, co se Marnie musí dozvědět, jí vysvětluju, že pro ně dělám něco jako dohazovačku, protože si jednoduše nemůžu pomoct a vidím, kdo ke komu patří. Říkám si, jestli jí nemám povědět i o Patrickovi, ale zarazím se, protože vytřeští oči a vyhrkne: „Ty děláš dohazovačku?“

A je to! Mám ji přesně tam, kde jsem chtěla.

„Ano. Zmocňuje se mě takový neodbytný pocit, když vidím lidi, kteří by měli být spolu. Ty ho míváš taky, viď?“

Zírá na mě. „Jak to víš? Celý svůj život si tím lámu hlavu. Vidím dva lidi a prostě vím, že k sobě patří, a přitom netuším, jak to vím. Prostě to… vím.“

„No ano, u mě je to taky tak.“

Mlčím a doufám, že bude pokračovat.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

JEDNA