MATTIAS BERG

MY DVA PROTI SVĚTU

KALIBR

THE CARRIER

Copyright © 2016 by Mattias Berg. All rights reserved.

Published by agreement with Norstedts Agency.

Translation © Ivan Ryčovský, 2020

ISBN 978-80-242-6647-3

LINDĚ, VEŘE a GRETĚ

„Války končí mírem nebo vítězstvím. Ale na otázku, čím končí mír, neznáme odpověď.“

HANNAH ARENDTOVÁ: O násilí

Duben 2013:

Velitel vzdušných sil Spojených států přistoupil k bezprecedentnímu kroku, když zbavil sedmnáct podřízených důstojníků rozhodovacích pravomocí a dohledu nad odpalováním nukleárních raket.

Důstojníci dislokovaní na základně v Minotu v Severní Dakotě projevili při inspekci vážné nedostatky. Nyní musejí absolvovat intenzivní udržovací výcvik v délce šedesát až devadesát dnů zaměřený na výkon jejich služebních povinností.

Srpen 2013:

Jednotka raketové obsluhy na Malmstromově letecké základně neprošla bezpečnostní prověrkou poté, co se podle slov Velitelství globálního úderu vzdušných sil (AFGSC) „dopustila chyb taktické povahy, které však neměly vliv na velení a dohled nad jadernými zbraněmi“.

Jak uvedly zdroje amerického letectva, 341. raketová peruť obsluhuje asi 150 z celkového počtu 450 amerických mezikontinentálních balistických raket Minuteman III vyzbrojených nukleárními hlavicemi.

Říjen 2013:

Vysoký armádní důstojník zodpovědný za jaderný arzenál Spojených států byl suspendován.

Byl oficiálně zproštěn funkce zástupce náčelníka Velitelství strategických sil USA. Zdroj z vojenských úředních míst sdělil, že přeřazení na nižší pozici souvisí s podezřením, že v kasinu používal falešné žetony.

Říjen 2013:

Jen o několik dní později byl zbaven funkce americký generál velící obsluze jaderných zbraní. Představitelé vzdušných sil uvedli, že se opíjel, stýkal se s „ženami pochybné pověsti“ a během oficiální návštěvy Ruska se choval urážlivě k hostitelům.

Generál velel 20. letecké flotile, pod niž spadají tři perutě vyzbrojené nukleárními raketami.

Podle zprávy generálního inspektora vzdušných sil se během mezipřistání ve Švýcarsku hlasitě chlubil svým postavením velitele jaderných sil a tvrdil, že „dnes a denně zachraňuje svět před válkou“.

Leden 2014:

Třicet čtyři leteckých důstojníků ze základny v Montaně zodpovídajících za jaderné rakety čelí obvinění, že při testech způsobilosti podváděli nebo umožňovali podvádět jiným.

Časová osa „Jaderného skandálu“, CNN, leden 2014

KANSAS CITY, Missouri – Rozlehlý nový závod zaujímající plochu někdejšího sójového pole vyrábí mechanické součástky amerických atomových hlavic. Továrna slavnostně otevřená minulý měsíc, větší než Pentagon, plná futuristických strojů a tisícovek dělníků, modernizuje stárnoucí hlavice, které mohou Spojené státy vystřelovat pomocí raket, bombardérů a ponorek.

Je součástí celoamerické vlny jaderné revitalizace, jež zahrnuje plány na novou generaci zbraňových nosičů. Nedávná studie federálních úřadů odhaduje celkové náklady v příštích třech desetiletích až na bilion dolarů.

Tento nebývalý rozmach přichází během funkčního období prezidenta, který při své volební kampani volal po „světě bez jaderných zbraní“ a učinil odzbrojení hlavním cílem americké obranné politiky.

New York Times, září 2014

1

ROZEHRÁVKA

Září 2013

Stockholm

1.01

Býval jsem prezidentovi velmi blízko. Při oficiálních příležitostech nikdy ne dále než metr od něj, s kufříkem neustále po ruce. I když přebíral Nobelovu cenu míru. Když četl ten zatracený projev o světě bez jaderných zbraní.

Musíte to pochopit. Ale nepochopíte.

Jak nás ten oheň pohltil, vtáhl, stále znovu sváděl. Ne proto, že bychom byli vinni – spíš kvůli své nevinnosti. Mé vlastní ďábelské nevinnosti.

Říkali jsme tomu kufříku „stolní fotbal“, jako by šlo o nějakou hru. A mluvili jsme o „mačkání tlačítka“, ale neexistovalo žádné tlačítko, ani nikdo, kdo by ho skutečně zmáčkl. Pro mě to bylo spíš něco jako okultní obřad, trik spočívající v magicko-technické transformaci. Provést sérii úkonů ve správném pořadí a s pomocí kódů a zpochybnit to, co by mělo být největší jistotou naší civilizace.

Obsah kufříku byl tak tajný, že o něčem kromě nás věděl jen málokdo. Od počátku v něm byly jen čtyři primitivní věci. Tak zvaná Černá kniha popisující všechny operační možnosti odvetného úderu nebo útoku, složka se seznamem podzemních základen, na něž by se mohl uchýlit prezident v případě nejvyššího stupně poplachu, zpráva shrnující strukturu našeho systému jaderných zbraní – a pak čtvercový plastový pultík s kódy, jimiž se měl prezident identifikovat při komunikaci s centrálním velením, Centcomem. Říkali jsme tomu „oplatek“.

Během studené války bylo víceméně všechno jasné. Po otevření vyslal kufřík signál Centcomu. Poté co prezident pomocí „oplatku“ potvrdil svou totožnost, měl on i Nosič kufříku na výběr z celé řady možností v závislosti na stávajícím válečném plánu pro případ konfliktu. V poslední instanci měl Centcom vykonat prezidentův rozkaz a provést samotné odpálení.

Vše se zkomplikovalo s rozvojem magie digitálních technologií a také kvůli tomu, že náš válečný plán prošel velkými změnami. Ujišťovali nás, že klíčovým principem zůstává staré dobré heslo „zásadně ano – zásadně ne“. Jaderné zbraně muselo být v každém okamžiku možné odpálit do půl hodiny, ale nesmělo se stát, že by to někdo mohl udělat nedopatřením.

Jenže v posledním desetiletí se s každým novým technologickým objevem posouvaly hranice možného. Jen co byly obvody i mikroprocesory dostatečně malé, daly se části odpalovacího mechanismu integrovat do samotného kufříku. Vypadalo to, že Centcom je teď v podstatě zbytečný. Všechno se sloučilo do jediného celku a rozdíl mezi „zásadně ano“ a „zásadně ne“ se začal stírat. Nakonec jsem už ani já nedokázal rozlišit, kde končí bezpečnostní opatření a začínají procedury směřující ke spuštění jaderného úderu.

A tehdy mě napadla myšlenka na útěk.

1.02

Náš obrovský stroj se vznesl proti jasně modré ranní obloze a podobal se těžkopádnému čmelákovi popírajícímu gravitaci. Jako obvykle vedla první etapa cesty na Andrewsovu leteckou základnu, odkud jsme pokračovali dál přes Atlantik. Dohromady více než sedm set lidí, doprovod, za jaký by se před třemi staletími nestyděl ani Král Slunce. Letoun Air Force One, pět dalších v podstatě stejných boeingů, dvacet devět nákladních letadel, čtyřicet automobilů, dvě stě padesát lidí starajících se o bezpečnost, tři stovky poradců a členů tiskového štábu Bílého domu plus dva cadillaky.

A Sestra seděla tak blízko. Sledovala každý můj pohyb.

Usadili mě vedle ní hned na začátku cesty, poté co jsem se zhroutil v průchodech pod leteckou základnou, zatímco naše letadlo doplňovalo palivo. Nevěděl jsem, jak jinak si přeložit poslední zprávu od Alfy: „Získej čas, hraj nemocného!“ Bylo naivní si představovat, že by moje drobná indispozice mohla mít sebemenší vliv na celý obří konvoj. Že by dokázala zadržet nesmírnou mašinerii zapojenou do státní návštěvy.

Ale má přehřátá obrazotvornost tomu v tu chvíli a na tom místě uvěřila. Takže jsem se natáhl jak široký tak dlouhý v betonovém tunelu vedoucím k heliportu. Oči jsem měl křečovitě zavřené a nějací zdravotníci mě odvezli na vyšetřovnu.

Člověk snadno uvěří, že je nenahraditelný. Aspoň v mém případě to platí, Nosič kufříku, člověk s nejdůležitějším posláním na světě. Když jsem začal předstírat záchvat, nevěděl jsem zhola nic o existenci záložního plánu. Ale z řečí, které vedl doktor s našimi chlápky z logistiky, jsem pochopil, že i za mě mají náhradu.

Zvnějšku by nikdo neměl poznat, jestli se opravdu jedná o vrtulník Marine One s prezidentem a se mnou na palubě, nebo zda je to některá jiná z řady identických helikoptér. V té spoustě letadel z naší flotily by ani neměl rozlišit boeing Air Force One. Z každého letiště, na němž přistaneme, nás pokaždé odvezou za kouřovými skly Cadillacu One přezdívaného „Bestie“, s podlahou z dvanácticentimetrového pancíře. Hned před ním nebo za ním jedou další limuzíny, na první pohled nerozeznatelné.

Ale v našich časech převratných kosmetických změn, dvojitých agentů a falešných identit není nikdo nenahraditelný.

Protože mi náhle došlo, že mé místo v Týmu přebere někdo jiný, musel jsem všechno svést na doznívající horečku. A když výsledky mých předběžných vyšetření ukázaly, že jsem v naprostém pořádku, dostal jsem povolení odcestovat s Týmem. Ve zdravotní kartě jsem z minula neměl žádný záznam, nic, co tomu bránilo, za celé ty roky. Musel jsem ale souhlasit s tím, že mě osobně bude doprovázet Sestra. Prý z bezpečnostních důvodů.

Když se usadila v helikoptéře vedle mne, v řadě za prezidentem a první dámou, nemohl jsem si pomoct, ale cítil jsem, že to tak má být. Že Sestra je tak či onak součástí plánu.

Státní návštěva Stockholmu byla záhadná záležitost: do prezidentského diáře se dostala na poslední chvíli. Přísně vzato se měla označovat pouze jako oficiální návštěva, protože se nekonala na pozvání švédské hlavy státu. Jediným přijatelným důvodem k cestě do tohohle koutu světa bylo, že naše vláda chtěla získat diplomatické body vůči Rusku, jehož návštěva se plánovala. Kdyby tam těsně předtím nedostal azyl Edward Snowden.

Lidé odpovídající za bezpečnost nebyli ze změn na poslední chvíli nadšeni. Ve Stockholmu měli věnovat obzvláštní pozornost případnému riziku zvenčí a navzdory šibeniční lhůtě si mohli zaškrtnout všechna předepsaná políčka. Jen co bylo stanoveno datum, vyrazila na místo skupina pověřená přípravami návštěvy. Ale daleko větší problém představovalo to, čemu se říká ohrožení zevnitř.

V týdnech před odjezdem nás všichni nabádali ke zvýšené bdělosti. Prosákly zvěsti o „krtcích“ uvnitř organizace. V Týmu jsme hlídali jeden druhého a sledovali navzájem každý svůj pohyb. A poslední instrukce jsme tentokrát dostali až na palubě Air Force One – a teprve poté, co jsme vzlétli a nemohli už komunikovat s nikým neprověřeným.

Když nepočítám Edelweisse, skládal se náš Tým ze čtyř speciálních bezpečnostních agentů. Edelweiss byl náš operační šéf, člověk, který vedl naše každodenní porady. My ostatní jsme ho následovali, obdivovali, respektovali – ale hlavně jsme se ho báli. Měl monumentální postavu. Díky svým záhybům, kapsám, kráterům a hlubokým tajemstvím připomínal cizí planetu. Když se zamyslel nad některou z našich otázek, mnul si bradu. Pak odpověděl překvapivě měkkým, jasným hlasem: často říkal věci, které by nikoho jiného nenapadly. A už vůbec by je neříkal nahlas.

Prý to byl právě on, kdo si nás všechny vybral na základě našich odborných dovedností v těch beznadějných dnech po 11. září, kdy všechny ostatní dostupné struktury selhaly.

Taky jsme si dali dohromady, že dostal volnou ruku. Takové řešení často vyžaduje filtr, vrstvu, která funguje zároveň jako pověření i rouška a zbavuje ty, kdo rozhodují, zodpovědnosti za jejich rozhodnutí. Někdy se skládá z celé řady téměř neviditelných plátků, jako obrovský zákusek z listového těsta, v němž spodní vrstva vždy překrývá tu hořejší, jako komplikovaná sekvence vědění a nevědomosti, jež nemohou fungovat jedna bez druhé.

Pokud šlo o nás samotné, vše začínalo i končilo předstíráním. Říkalo se tomu „vojenský přístup k preventivním bezpečnostním opatřením“. Po našem výcviku v izolovaném křídle West Pointu, který probíhal souběžně s naším univerzitním studiem, takže jsme si mohli procvičovat umění vést dvojí život a klamat, jsme začali používat nově získané dovednosti v praxi. Většinou to vypadalo tak, že mě vysílali na krátké individuální mise – a mé nadšení rostlo. Byly to nejprve menší a pak větší sabotážní operace s cílem zajistit, aby k podobným sabotážím nedocházelo u nás doma, případně jsem měl vyřešit nebo naopak vyvolat téměř nepostřehnutelné konflikty v zemích, o nichž spousta lidí nikdy neslyšela, nebo rozpoutat v různých koutech světa vnitřní politické nepokoje.

Pokud jde o můj civilní život, dopsal jsem doktorskou dizertaci z morální filozofie. Nekonečné schůzky s mou uhrančivou vedoucí dizertace pokračovaly po zbytek osmdesátých a celá devadesátá léta souběžně s mými zvláštními povinnostmi ve světě bezpečnostních služeb. Doktorát jsem obhájil v září 2001, pět dní před útoky na Světové obchodní centrum.

Několik týdnů poté, 4. listopadu, nás shromáždili v přednáškovém sále bez oken dvě patra pod zemí. Připomínali jsme siluety, stíny, duchy z dávnějších dob: někteří z nás možná byli spolužáky z výcvikového kurzu speciálních sil ve West Pointu. Jenže každý z nás od té doby prodělal nejmíň jednu plastickou operaci. Nikoho ve skupině vyvolených jsem nepoznal.

A nikomu z nás nedocházelo, jaké důsledky bude mít to, že si nás sezvali. Reagovali jsme na zašifrovanou zprávu, z níž se dalo vyvodit, že vznik Týmu bude znamenat konec našich dřívějších životů a začátek těch nových. Bylo to pozvání, které se nedalo odmítnout.

Na to, že jsme měli plnit velmi speciální úkoly, nás bylo víc, než bych čekal. To znamenalo, že se ze skupiny vydělí malý kroužek a všechno kolem něj bude naopak mnohem větší. Samotný Tým se mohl skládat jen z nějakých osmi až deseti lidí; ti ostatní mu budou poskytovat podporu.

Nakonec se ukázalo, že Tým – Edelweiss razil název „NUKLEUS“, jako bychom představovali jádro buňky nebo atomu – bude zahrnovat šest vyvolených, včetně jej samého a někoho neznámého, kdo vystupoval pod jménem Alfa.

Nechali nás více než den čekat bez jídla a pití, bezpochyby proto, abychom byli od samého počátku poddajnější, a pak se objevil Edelweiss. Záhadná, obří postava proplula jako beztvaré zjevení spoře osvětlenou místností. Člověk, který býval mým hlavním vyučujícím ve West Pointu, možná učil i ty ostatní, a teď měl řídit naše životy.

Edelweiss začal oficiální verzí. Vágní formulací, jež definovala roli Týmu v našem novém válečném plánu, který zcela změnily rázové vlny útoků z 11. září: „Malá mobilní jednotka působící v době míru jako samostatný ochranný oddíl v součinnosti s prezidentovým velením a která v případě krize a války může operovat zcela nezávisle.“

Pak přišla neoficiální verze. Edelweiss dostal volnou ruku, aby vytvořil něco nového. Fénixe povstávajícího z popela Světového obchodního centra, z trosek našeho starého bezpečnostního systému, z toho, co se dalo ve všech ohledech označit jako epicentrum – Ground Zero. Poté co se všechny naše existující struktury – zvláštní služby, systém dohledu, všechno protiteroristické úsilí – ukázaly jako nedostatečné.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

1 ROZEHRÁVKA

1.01

1.02