Přeložila:

JIŘINA STÁRKOVÁ

Samantha Tonge: Řecký sen

Vydání první

Copyright © 2015 Samantha Tonge

All rights reserved.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2351. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Game of Scones

vydaného nakladatelstvím Carina, an imprint of HarperCollinsPublishers,

Londýn v roce 2016

Český překlad © 2020 Jiřina Stárková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2020 Martina Černá

Přebal a vazba © 2020 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1343-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1344-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Samantha Tonge

Řecký sen

Drahoušku Immy, tohle je pro tebe!

Kapitola jedna

Moudrému napověz: nikdy negůglujte slova „Holanďan“ a „sex“ v jedné větě. Hmm… ale že jste v pokušení? Zavřela jsem konkrétní stránku v internetovém prohlížeči, v mysli stále jistý živý výjev. Fakticky? Jak je to vůbec možné? S letmým úsměvem jsem položila mobilní telefon na konferenční stolek a zase se uvelebila na černé kožené pohovce. Na klíně jsem měla propisovačku a list papíru. Při důležitém rozhodování totiž musím zachytit svoje myšlenky klasickým staromódním způsobem. Na jedné polovině stránky jsem vytvořila seznam nadepsaný ROZUM: důvody, proč s ním zůstat. Na druhé CIT: důvody k rozchodu.

Totiž k rozchodu se svým bezmála dvoumetrovým přítelem Henrikem z Nizozemska. Tak jo. Dobře. Je jen poloviční Holanďan po svojí mámě Gretě, která je rozvedená liberálka a chodí po domě polonahá. Nicméně Henrik vykazuje několik typických vlastností Holanďanů, jež jsem právě objevila na internetu ve snaze definitivně rozhodnout o naší budoucnosti. Nehledě na svůj neustále rostoucí příjem realitního developera počítá každý haléř. Kromě toho umí být otevřený až na hranici hrubosti – i když já tomu s oblibou říkám nekompromisní upřímnost.

Na druhou stranu… Co dodat? Jeho naprostá neskrupulóznost v ložnici nakazila i mě, někdejší vyznavačku misionářské polohy. Kam se hrabe padesát odstínů… čehokoli! Vlastně když jsme se doslechli, že únikové slovo Christiana Greye je „červená“, z legrace jsme za to naše vyhlásili „pneumonouktramikriskopiksilikovolkanokonióza“, jeden z nejdelších výrazů na světě. Nicméně náš milostný život, i když dobrodružný, nezahrnuje riskantní bičování, skřipce, ani stahovací pásky.

Před očima mi vyvstal Henrik se svými dozadu sčesanými vlasy barvy zralého ovsa, rameny jako Atlas a vzrůstem Titána. Můj přítel má pozoruhodně vysoký faktor neodolatelnosti – nebo mi to tak aspoň připadalo, přinejmenším ještě před několika měsíci. Když se naše oči setkaly poprvé, upřel na mě tak podmanivý pohled, že jsem málem omdlela jako puberťačka na koncertě své zamilované chlapecké kapely. Nadto je velice náročný – a sice na nás oba –, udržuje se ve formě, umí vyměnit vypínač a připravit nedostižné těstoviny po italsku…

Teď se rozplývám a jihnu, jak položek v kolonce ROZUM přibývá. Možná to zní povrchně, ale přiznávám, že mi Henrikův vzhled hollywoodského hezouna nepřestává vyrážet dech – přesněji donedávna, kdy jeho osobní kouzlo z nějakého důvodu poněkud vyčpělo. Já vím. Jsem směšná. Rozmazlená. Nicméně díky svému matematickému vzdělání jsem i mimořádně analytická, což znamená, že zvažuju všechny indicie – včetně intuice. A tak jsem dospěla k rozhodnutí, že jen pro tentokrát poslechnu svůj cit a přesvědčím sama sebe, že nejsem naivní. A že bez ohledu na Henrikovy nemalé fyzické přednosti i působivé charakterové vlastnosti se má můj rozum podřídit citu, který křičí, že našemu vztahu něco podstatného chybí.

S povzdechem jsem se zvedla a odebrala se do ložnice svléknout kalhotový kostým. Široce jsem zívla. Jestlipak si můj organismus někdy zvykne na budíček o šesté, hodinu jízdy do práce a plné nasazení v usedlém profesionálním oděvu? Bez kosmetického korektoru mám zřetelné tmavé kruhy pod očima a v noci můj mozek vypíná jen s obtížemi. Henrik je zaneprázdněný stejně jako já a často pracujeme na svých noteboocích i v posteli. Ale to je přece správné, ne? Svědčí to o tom, že jsme cílevědomí a žijeme naplno.

Kostým jsem pečlivě pověsila na ramínko, natáhla jsem si tričko a džíny s odstřiženými nohavicemi a zamířila do otevřené kuchyně. Kolem pasu jsem si uvázala zástěru s potiskem moučníků. Naposledy jsem se podívala na seznam „pro a proti“ a zastrčila ho do přední kapsy. A teď mouku, máslo, mléko, cukr… S jakou příchutí budou koláčky dnes? Na tváři mě pošimralo pozdní odpolední slunce. Zadívala jsem se oknem na maličkou zahrádku. Průzračně jasný letní den si vyloženě říká o sušený kokos vonící po smetaně, osvěžený čerstvou citronovou šťávou…

Prosála jsem mouku a zapracovala do ní máslo. Tahle báječná lepivá konzistence mě nikdy nepřestane fascinovat. Čajové bochánky jsou jednoduše geniální – podle svého momentálního rozpoložení a dostupných přísad je můžete připravit jak nasladko, tak naslano. Ba co víc, po přidání mléka a cukru mi jemné hnětení těsta pokaždé uleví od starostí… Proto si čas od času udělám hodinku volna a vyženu z hlavy součty a rovnice. Ať jsem ve stresu, nebo v extázi, vytvářet něco tak lahodného z pouhé hrstky základních ingrediencí mi přináší hluboké uspokojení. Nicméně je třeba dbát, aby se těsto příliš nepropracovalo. Než se začnou vykrajovat kolečka, hmota by se měla pořád maličko drobit. Během let jsem pochytila tipy na perfektní koláčky: aby se směs líp upekla, máslo musí být studené; když se to přežene s mlékem, těsto bude tuhé; a do dokonalosti se bochánky upečou na plechu umístěném v nejvyšší pozici.

Když se otevřely a zase zabouchly vchodové dveře našeho honosného přízemního bytu v Notting Hillu, nadskočila jsem.

„Jaký jsi měl den?“ Otočila jsem se k Henrikovi. Sklonil se a zlehka mě políbil na rty. Při svých stopětasedmdesáti centimetrech se moje dušička neandertálské ženy pokaždé slastně zatetelí, když má co do činění s urostlým mužem. S oblibou si představuju, že můj holandský přítel by se osvědčil jako skvělý lamač dívčích srdcí, ideálně převlečený za chirurga nebo pilota.

„Přímo senzační, díky za optání. Ovšem kam se hrabe na moje večerní překvapení,“ odpověděl Henrik a postavil lesklou aktovku na laminátovou podlahu. Nebylo to zdaleka poprvé, kdy jsem ocenila, že nákladný oblek zdůrazňuje jeho sportovní postavu. Svlékl si sako, stáhl kravatu a rozepnul dva horní knoflíčky košile. Odhalila se slušná porce opálené hrudi, již jsem kdysi považovala za bezkonkurenčně nejsvůdnější. Henrik mě odvedl k pohovce. Nicméně při zmínce o překvapení se mi zhoupl žaludek v reakci na nedávný večer s Gretou, která mě v textovce požádala o setkání.

„Můj syn tě chce požádat o ruku,“ vyjevila mi po přemíře ginu. „Manželství se může zvrtnout – svou odpověď si důkladně rozmysli.“

Přestože mě už kvůli Henrikovi její indiskrétnost rozčílila, potají jsem za ni vděčná – a nejen proto jsem se teď ohledně naší společné budoucnosti ocitla pod tlakem. Raději bych se s Henrikem rozešla dřív, než mě požádá o ruku, abych mu nepošramotila hrdost a nemusela vidět jeho zraněný obličej, až odmítnu zásnubní prsten. Na okamžik se mi rozvířily myšlenky. Jaké jiné překvapení by pro mě měl? Oči mu září a jeho úsměv vyloženě hřeje, tudíž není pravděpodobné, že se jedná o něco, co by mi oznamoval nerad… Třeba povýšení do zahraničí nebo náhlý rozchod.

„Nejdřív mi popiš svůj den ty, Pippo Pattinsonová,“ pobídl mě Henrik. „Jaký je ten nový tým, na který dohlížíš?“ Posadili jsme se tak, že jsme se dotýkali boky a nohama. Při tom mi v kapse zástěry zašustil složený list papíru. Henrik ho z ní se širokým úsměvem vyškubl. „Nechce se mi věřit, že po tolika letech praxe se pořád musíš spoléhat na recept. Copak máme dnes k večeři?“ Zamával listem ve vzduchu a chystal se ho rozložit.

Zaječela jsem a ve snaze získat papír zpátky jsem mu omotala paže kolem pevného pasu. Rozbušilo se mi srdce. Co kdyby si seznam přečetl? A vážně se s ním chci rozejít? Rozčílil by se, nebo by souhlasil, že se v našem vztahu něco změnilo? Buď jak buď, na konfrontaci zatím nejsem připravená.

Zasmál se a list mi vrátil. Sevřený žaludek se mi okamžitě uvolnil.

„To je… hm… taky překvapení,“ vymluvila jsem se, strčila papír zpátky do kapsy a zkřížila paže.

Rty mu zvlnil úsměv. „Vsadím se, že není zdaleka tak senzační jako to moje.“

Henrik je na překvapení expert – jak ostatně zjistila minulý měsíc jeho máma. Pro Gretu a její nejlepší přátele zorganizoval úchvatné narozeninové dopoledne v lázních a následně čaj o páté v Ritzu. Pustila jsem ho a ze zvyku jsme si propletli prsty rukou. Po pravdě řečeno, jeho svědomitá starostlivost se mi na něm líbí ze všeho nejvíc, ačkoli občas rouhačsky zatoužím, aby byl spolehlivý Henrik o něco míň dokonalý a tu a tam na něčí narozeniny zapomněl. Zatraceně… Už zase! Takový nevděk. Při představě, že mě tenhle bezchybný partner a milenec požádá o ruku, bych měla třeštit štěstím.

„Dneska to v práci celkem ušlo. Přestože je moje nadřízená z oddělení zákaznických služeb jednou tak stará jako já a nejspíš jí jako stážistka ve vedoucí pozici připadám moc mladá.“ Pokrčila jsem rameny. „Ale to pro mě není nic nového. Je pečlivá a pracovitá…“ A na stole má fotku s děsně roztomilou kočkou. Musím se jí na ni zeptat.

„A co nápojový automat?“ zajímal se Henrik s vážným výrazem.

S úsměvem jsem zvedla oba palce. Tep se mi zase vrátil do normálu. To je takový náš soukromý vtip: každou kancelář, kde někdo z nás dvou pracoval nebo ji jen navštívil, posuzujeme podle nabídky nápojů. Silné mochaccino nebo husté latté rozjasní i ten nejúmornější den.

Henrik mi zastrčil za ucho uvolněný pramínek vlasů. „Jsem na tebe ukrutně pyšný, Pips. Zácvik na bankovní manažerku zvládáš levou zadní. Připadá mi, jako bys měla promoci teprve včera.“

V očích mě pálily slzy. Henrik dokáže poskytnout větší oporu než podprsenka s kosticemi. Zkrátka ideální partner. Ale během posledních několika měsíců se mě plíživě zmocňoval pocit úzkosti. Telefonáty, kvůli kterým odcházel z místnosti, aby je vyřídil v soukromí… Pozdní příchody z práce a neočekávané služební cesty, při nichž nalétal víc vzdušných kilometrů než kdy předtím… Ale proč by mě podváděl? Náš vztah může jednoduše ukončit. Když jsem se zeptala, Henrik mi vzrušeným hlasem oznámil, že jeho společnost se rychle rozrůstá, a jestli si chce zajistit povýšení, musí si to poctivě odpracovat.

Vzdychla jsem. Tak jo. Moje podezření je neopodstatněné. Henrik se ničím netají, ani cédéčkem od One Direction, ani kelímkem krému s omlazující formulí. Ale k věci: zkrátka a dobře, poslední dobou spolu souzníme zhruba stejně jako mobilní telefon s nesprávnou nabíječkou. Na druhou stranu, když jste prožili jen jediný vážný vztah (inu, člověk je věčně v jednom kole), jak máte poznat, že jste ztratili hlavu? Ve filmech básní hrdinky o lásce na první pohled. V televizních seriálech ze sebe milenci navzájem strhávají oděv. Pravda, příležitostně se mi z hollywoodského vzhledu mého partnera podlomí kolena, ale pominu-li tělesnou přitažlivost, co zbyde? Je Henrik moje spřízněná duše i mimo postel, popřípadě v ní?

Proboha, už jsem bezmála jako Carrie Bradshawová ze Sexu ve městě, která si do počítače psala podobné otázky… Jenže v uplynulých týdnech se mi honí hlavou spousta myšlenek, na které nemám odpověď. Ale možná to přece jen s romantickými příběhy a pohádkovými vyvolenými trochu přeháním. A vůbec, za náš náročný životní styl bych měla být vděčná, nehledě na to, že od dětství sním o tom, že si jednou pořídím svou vlastní staromódní kavárničku.

Já vím. Je to praštěný nápad. Bezděčně jsem se usmála. Moji ambiciózní rodiče o tom nechtěli ani slyšet. Dotlačili mě k vysokoškolskému titulu z matematiky, aniž tušili, že potají chodím na cukrářské kurzy. Přirozeně jen pro zábavu – i když Henrik nechápe, proč plýtvám svým matematickým nadáním na něco, co místo mozku nasytí jen žaludek.

S blaženým pocitem vzpomínám na bezpočet letních prázdnin strávených v Taxosu, rybářské vesničce na severním pobřeží řeckého ostrova Kos. Protože jsem už od svých sedmi let žila v internátní škole, bylo to jediné období, kdy jsem svoje bohaté a úspěšné rodiče vídala denně celý měsíc. „Na co myslíš?“ zeptal se Henrik, jemuž neunikl můj zasněný výraz.

„Na Taxos. Na Georgiose a Sophii.“ Přátele mámy a táty, kteří pro mě byli něco jako druzí rodiče.

„Jistě. Velmi milí lidé.“

„Při té lednové návštěvě sis s nimi docela dobře rozuměl.“

Pokrčil rameny. „Dá se říct, že ano. I když jsem v jejich taverně nepobýval moc často. Proboha… V té jejich restauraci bylo stejně mrtvo jako v turistických oblastech na Ukrajině,“ poznamenal. „Jestli mají obyvatelé Taxosu mizerné příjmy v létě, neumím si představit, jak to utáhnou mimo sezonu.“

Kruci. To je drsné přirovnání, ale vzpomínáte si, co jsem říkala o příslovečné upřímnosti Holanďanů? Tahle vlastnost může být buď velmi nepříjemná, nebo velmi osvěžující… Ve skutečnosti mi Henrikova naprostá otevřenost byla odjakživa sympatická.

„Georgios mě vzal na vycházku k solnému jezeru pozorovat plameňáky. Bez dalekohledu nedá ani ránu.“

Usmála jsem se. „Zdá se, že se vůbec nezměnil. Táta si ho dobíral, že vyhlíží kuřátka.“ Mám dojem, že jsme Georgiosovi ten žertík nikdy nevysvětlili.

„Až uvidíš Taxos, možná budeš v šoku,“ potřásl Henrik hlavou. „Recese vesničku hodně poznamenala.“

A právě toho jsem se obávala. Skousla jsem si ret. Henrik se tam před šesti měsíci vypravil na prosbu mých rodičů, kterým přišla zpráva, že mají vytopenou vilu. Shodou okolností měl nějaké pracovní jednání na řecké pevnině a tvrdil, že jeho zaměstnavatel ThinkBig Development mu výlet uhradí. Od té doby, co firma založila pobočky po Evropě, si schůzky se zahraničními architekty nebo staviteli domlouvá velmi často.

„Ani jsem se tě nezeptala, jestli jsi ochutnal Georgiosovu domácí retsinu.“ Významně jsem na něj mrkla.

„Ochutnal. Jen mě nenapadlo, že toužíš po podrobnostech, protože druhý den mi bylo příšerně zle.“ Zašklebil se. „Už jsi někdy strčila hlavu do řecké záchodové mísy? Místní kanalizace si neumí poradit se zvratky o nic líp než s toaletním papírem.“

Zasmála jsem se. Přesto jsem svým přátelům z Kosu jejich prostý život vždycky záviděla, včetně chovu dobytka, pěstování oliv a výroby vlastního vína.

„Jak dlouho jsi tam vlastně nebyla?“ zeptal se Henrik. Zabořil se do pohovky a založil ruce za hlavu.

Zamyslela jsem se. „Páni… Devět let. Když jsem tam byla naposledy, bylo mi čtrnáct a zrovna jsem si vybírala předměty k závěrečným písemkám na základní škole. Pak přišla střední, univerzita, nové zaměstnání, pronájem tohohle nádherného bytu…“ Při vzpomínce na Henrikovy poznámky o opuštěných nemovitostech a chátrajících provozovnách v Taxosu se mi stáhla hruď. Tak dům Georgiose a Sophie potřebuje nový kabát… Jakmile mi však před očima vyvstal obrázek jejich drzého syna Nikolaose, Nika, hned se mi zlepšila nálada.

„Dovolená na pláži místo na lyžařském vleku pro tebe bude příjemná změna.“

Přisvědčila jsem. I naše dovolené bývají činorodé. Buď sjíždíme zasněžená úbočí, nebo zdoláváme horské vrcholy. Mysl mi zaplavily konejšivé výjevy z bezpočtu letních dní, které jsem strávila společně s Nikem šplháním po olivovnících, pronásledováním koz nebo potápěním pro lastury. Průzračná voda a podmořský život ve mně probudily lásku k tropickým rybkám a od svých třináctých narozenin jsem hrdou majitelkou toho největšího vytápěného akvária, jaké jsem si mohla dovolit. To současné obývají tři barevné skaláry, dvě parmičky žraločí a hejno barevných šneků. Připomínají mi slaný vzduch taxoských pláží. Toužebně jsem si povzdechla.

„Při mé poslední návštěvě bylo Nikovi čtrnáct let jako mně. Lovil mořské houby, rybařil se strýčkem Christosem a vypomáhal v taverně… Co dělá teď?“

Henrik pokrčil rameny. „Myslím, že zhruba totéž.“

To mě nepřekvapilo. Niko nikdy netoužil odjet z ostrova a cestovat po světě. Už jako dospívající kluk říkal: „Taxos mi stejně jako úrodná půda dá všechno, co potřebuju ke štěstí.“

Jeho důvěru v rodné městečko jsem svým způsobem obdivovala. Přestože jsem zvolila studium a nakonec zamířila na univerzitu, měli jsme toho spoustu společného: lásku k přírodě i k jídlu a vzájemné dobrosrdečné špičkování a pošťuchování. Niko mi pro můj pubertální odpor vůči všemu typicky holčičímu přezdíval Klukanda a já, protože jsem byla odjakživa vyšší než on, jsem ho přejmenovala na Prcka. Dokázali jsme hodiny společně pozorovat mořské želvy a oba jsme se stali členy Světového fondu na ochranu přírody.

„Je moc fajn, že mi rodiče nabídli, ať s nimi v Taxosu strávím jejich každoroční srpnovou dovolenou,“ libovala jsem si a rozpustila si ohon. Celé tři týdny! Tak dlouhou pauzu jsem si ještě nikdy nedopřála. Nadto po rozhovoru s Gretou a potom, co mé city vůči Henrikovi prošly zásadní změnou, potřebuju utéct před každodenní dřinou a v klidu přemýšlet o našem vztahu. V bance mě naštěstí ujistili, že to nebude problém, přestože mě díky neplaceným přesčasům, nastřádaným za uplynulé dva roky, přeložili na nové oddělení teprve nedávno. „Na Taxosu se mi vždycky líbilo, že odolává invazi nabubřelého turismu. Jedině tak máš možnost poznat nefalšovaný život obyčejných Řeků.“

Henrik semkl čelist a roztržitě si hrál se svými značkovými náramkovými hodinkami. „Myslím, že v dnešní ekonomicky náročné době je přinejmenším krátkozraké, pokud některá řecká vesnice tvrdošíjně lpí na starých dobrých časech. Nepřipadalo mi, že by Taxos z pocitu nostalgie nebo prodeje oliv a ryb kdoví jak vzkvétal.“

Rozum mi říkal, že Henrik má pravdu, jenže při pouhém pomyšlení na invazi davů opilých turistů se ve mně všechno vzbouřilo. Honem jsem se vzpamatovala. „Stejně je škoda, že musíš pracovat na té veledůležité smlouvě a nemůžeš odjet se mnou.“ Odkašlala jsem si. Po pravdě se mi ulevilo jako zmrzlině ve stínu, že mi do odjezdu zbývá už jen sedm dní. Vzhledem k hrozící nabídce k sňatku potřebuju dospět k rozhodnutí, aniž mě budou rozptylovat ty jeho svůdné, břidlicově šedé oči. Jen by mi připomínaly, co jsem k němu cítila, když jsme spolu začali chodit.

V očích mě znovu zaštípaly slzy, když jsem pomyslela na Taxos s tyrkysovým mořem a bílým pískem, zápasící o přežití… Na svou vysněnou odpolední čajovnu, kde bych hostila místní, tančila do noci a vstávala za zpěvu ptáků. Na to, jak jsme pro ni s Nikem vymýšleli praštěné názvy: „Koláčky, sladké koláčky“; „Čajové koláčky, hola hou!“; „Kafe, koblihy, koláčky“; „Sendviče už nikdy více“. Nakonec jsem se nadchla pro „Pippinu kredenc“. Ubohost, ohrnul Niko nos a já mu za to plácla na záda štědrou hrst rozpáleného písku.

Přitiskla jsem se k Henrikovi. Byla jsem zvědavá, jestli mi v Řecku bude chybět. Chce děti, ale ne dřív než ve třiceti, a stejně jako moji rodiče je přesvědčený, že pro ratolesti manželů ve vedoucích pracovních pozicích je internátní škola to nejlepší řešení. Rušná rodinná atmosféra Georgiosovy a Sophiiny taverny by mu ani trochu nevyhovovala.

„Když už je řeč o Taxosu a mém překvapení…“ Henrik se narovnal a otočil se ke mně.

Proboha! V uších mi opět zazněla Gretina slova. Chystá se mě její syn požádat o ruku a vzít na líbánky do Řecka? Protože mě určitě nechce překvapit bonboniérou, ani extravagantní kyticí. Není kavalírský, romantický typ a podobné dary považuje za vyhozené peníze. A to je dobře, nebo ne? Jsem úspěšná, nezávislá žena, ne princezna z disneyovek – ale kdyby přece, byla bych Sněhurka, která má ráda les a jeho zvířecí obyvatele. A ne že bych o tom někdy uvažovala, ehm, ehm… Rytíři v zářivé zbroji a samo sebou i princezny patří do románů. A Henrik vždycky oceňoval moje praktické názory. Květiny mi nosí jen výjimečně – prý jsem příliš inteligentní, než abych podporovala takové „ptákoviny“. Ani jeden z nás nechápe, proč mám takovou slabost pro romantické příběhy…

„Ach, to už je tolik hodin?“ vyhrkla jsem ve snaze o bleskový únik. Poposedla jsem si na kraj pohovky. „Promiň, ale musím běžet. Dočista jsem zapomněla, že mám zumbu a –“

„Tak moment! Brzdi, Pippo. Cvičení snad dvě minuty počká.“

Zatraceně. Z toho se nevyvlíknu. A jako by se děsila zásnubního prstýnku, moje levačka se sevřela v pěst.

„Abys věděla, díky tvým rodičům a mému šéfovi tě čeká báječná dovolená.“

Pocit stísněnosti mě zaplavil stejně jako podvečerní příliv taxoskou pláž.

„Jako poděkování za vyřešení problémů kolem zaplaveného domu trvali tvoji rodiče na tom, abychom v létě měli jejich vilu jenom pro sebe. Oni prý pojedou ...

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

Kapitola jedna