Silvia Antalíková

Miluj - a rob si, čo chceš

Alebo bizarné poviedky, len tak - o živote

Ukážka z elektronickej knihy

2014

Autorské práva

Eknihu Miluj - a rob si, čo chceš napísala © Silvia Antalíková, MMXIV; Obálka: © Druska Books, MMXIV; Vydavateľ elektronickej knihy: © Druska Books. Ekniha prešla jazykovou korekciou: Mirka Bakerová.

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

ISBN: 978-80-8171-014-8

O knihe

Život vie byť ako malé milé mäkučké šteniatko, rovnako však aj krvilačná šelma, čo vás chce nečakane, bez náznaku upozornenia zožrať. A občas sa to mení, nikdy však presne neviete, ako, kedy a prečo sa tak stane...

„Je dobré, aby ľudia vedeli, čo si iní vytrpeli.“ – Goethe

ÚVOD

Mám rada písanie. Písanie je zábava, hra. Niečo ako detské pestrofarebné kocky, na ktorých sú písmenká. Písmenká sa dajú skladať do slov, slová do viet a vety do voňavých kníh. Ak sa vám vzniknutá veta nepáči, nič sa nedeje, jednoducho tú postavenú vežu zhodíte, tak ako voľakedy v detstve, a začnete pekne znova. Vôbec nič sa nedeje. Mohlo by to tak byť aj v živote, čo poviete?

Fascinuje ma ten prázdny papier predo mnou. Je to výzva. Poď a píš - ukáž, čo ti behá hlavou! Má to nápad, dej a spád? Humor a fantáziu?

Mám rada poviedky. Sú stručné, jasné, výstižné. Poviedka je ako život. Má všetky príchute, aké len chcete, aby mala. Obľubujete sladkú, horkú alebo uprednostníte niečo pikantnejšie? Vždy si medzi nimi nájdete tú svoju.

Poviedka je dynamická. Nemusíte strácať svoj drahocenný čas náročným čítaním do rána. Ste hneď a zaraz v strede deja, viete, kto je kto, nemusíte triediť osoby, čítať zdĺhavé opisy, viete, čo sa deje a prečo. Poviedka je, jednoducho, rýchlo vypointovaná. V dnešnej hektickej dobe pohodlné, čo poviete?

Písanie je psychohygiena. Účinný liek bez vedľajších následkov. Najlepšie sa píše vtedy, keď na vás z každej strany tlačia termíny - v práci, v škole, doma -, keď každý od vás niečo chce, každý do vás hudie svoju požiadavku... Vyskúšajte, uvidíte! Vrelo odporúčam! ☺

Písanie je únik z reality. Tajomný svet, trinásta komnata. A v nej hrdinovia - možno vymyslení, možno nie, je to len a len na vás. Dá sa nimi posúvať ako hracími figúrkami. Zábavné! A tí ľudkovia zrazu ožijú aj vo vás, sami sa pýtajú na svet, do knihy, do života. Chcú mať telo, hlas, vlastný príbeh... Normálne vás potom už sami budia a nedajú spať.

- Píš! - nabádajú.

Každý jeden človiečik je chodiaci príbeh a bola by veľká škoda o ňom nepísať!

Príjemné a voňavé čítanie!

KONTRASTY

1.

Vezieme sa v aute. Roman šoféruje, sústreďuje sa na cestu. Alebo, nebodaj, na svoje myšlienky?

Sedím vedľa neho a - neuveríte - premýšľam. Naozaj! Neklamem! Ani si nevymýšľam! Vraciam sa o pár rokov späť - sedím vedľa Romana v aute ozdobenom bielymi stuhami a smiešnou bábikou s grimasou na kapote auta. Možno sama vyzerám ako tá vtipná bábika na aute, len ja sedím vnútri, na sedadle. Možno aj grimasu máme rovnakú, len mi chýba zrkadielko (nikdy ho radšej nenosím, aby som nebola sklamaná z toho, čo by som tam videla), kde by som svoj výraz skontrolovala. Budem musieť potom podrobnejšie, azda lupou, preskúmať tie fotky!

Mám na sebe krásne dlhé biele šaty. Sama a dobrovoľne som si ich vybrala. Na hlave krátky závoj. V ruke kyticu v tvare srdca, nech všetko pekne spolu ladí a dotvára tú jedinečnú svadobnú a slávnostnú atmosféru. Roman mi pevne stíska ruku, akoby mi ju chcel odkrviť.

V duchu si plánujem náš spoločný život. Berieme sa z lásky. K sobášu sme neboli nikým ani ničím dotlačení. Máme sa radi, chceme byť a žiť spolu a - aj napriek tvrdej a krutej realite - dúfame, že krásne prežijeme celý zvyšok života. Našej láske chceme neskôr dať aj inú podobu. Budú to NAŠE deti. Ktovie, po kom budú mať pery, oči, nosy, vlasy? Jednoducho sme chceli

už LEN byť spolu,

STÁLE spolu,

v dobrom aj zlom.

Navzájom si robiť barličky a podoprieť sa, keď bude treba.

Auto zastane pred mramorovobielou budovou národného výboru. Roman vyskočí ako napätá struna. Otvorí mi dvere a pomôže mi vystúpiť v komplikovaných šatách, na ktoré museli minúť veľa-veľa metrov jemnej látky . Najprv vyťahuje šaty a potom aj mňa.

Ľudia - známi i neznámi - si nás obzerajú, pošepkávajú si, usmievajú sa. Vraví sa, že slobodní na svadbe gratulujú so závisťou a ženatí so škodoradosťou... Ale to som vtedy tiež ešte netušila!

Čakáme. Podíde k nám jedna, akože milá pani, teda lepšie povedané, snaží sa, aby bola milá, pretože to má v náplni práce. Podpisovala to v pracovnej zmluve.

Odvádza nás od ostatných, dáva nám pokyny ako malým, cvičeným opičkám, kedy máme čo povedať a urobiť. Takmer ju nevnímam. Jej slová sa predo mnou zahaľujú do dajakej tajomnej hmly, v akej som ešte nikdy nebola.

A už vchádzame za taktov Mendelsohnovho Svadobného pochodu do miestnosti plnej ľudí. Všetky pohľady upreté na nás – dve hlavné postavičky dnešného dňa. Žena v bielom, muž v čiernom - predstavujeme to známe jin a jang. Ten bielo-čierny kruh, keď dva útvary tvoria jeden.

Cestou po vytýčenej trase, z ktorej sa nedá nikam odbočiť (pretože to nemáme v manuáli), všimnem si uplakané oči mojej mamy i svokry. Mama asi plače od radosti, že sa ma zbavila - ostala jej po mne priestranná, prázdna izba, v ktorej si môže spraviť obrovský šatník, no a svokra, tá plače úprimne - od hrôzy a náhleho, ešte nespracovaného údesu, čo ju teraz asi čaká...

Romanova ruka je vlhká od potu. Nemá podobné ceremónie rád, viem to. Aj mne ide srdce z hrude vyskočiť. Takýto zážitok asi naozaj stačí absolvovať len raz, jediný raz za život!

Hudba dohrala. Počúvame príhovor. Vytúžene a asi rýchlejšie ako sme mali, povieme svoje áno. Áno, po prvýkrát. Áno, po druhýkrát. Ako na dražbe. Ešte by niekto mohol klepnúť kladivkom a zakričať:

- Predané!

Vymeníme si prstienky. Už sme označkovaní ako vtáky, dajaké vzácne exempláre, aby mali ostatní prehľad o našom živote, pohybe, potomstve... Ako v prírodopisnom seriáli.

Prvý manželský bozk. Cmuk, cmuk! Fotoaparáty blýskajú. Tak, takto nejako sa asi cítia celebrity... Prijímame gratulácie. Mama sa mi uplakane vrhne do náručia. Večne plače - či sa deje niečo radostné, či smutné. Tiež by sa mohla aj nejako inak radovať!

Viem, že myslí na to, ako ma vychovala. Spomína na malý batôžtek, ktorý si priniesla z nemocnice pred dvadsiatimi tromi rokmi. Teraz sa jej tá doba, ktorá od toho okamihu uplynula, vidí krátka ako zrýchlený sen. Ako keď sa ráno zobudíte, a zdá sa vám, že ste vôbec nespali. Že ste len na chvíľku zažmúrili oči a už neúprosne zvoní ten bláznivý, šialený budík. Ako rýchle tľapnutie rukou - tľap! Ako šibnutie rozprávkovým prútikom - šib!

Spomína a plače. Make-up, ktorý jej kozmetička prácne nanášala celú hodinu, jej steká z tváre na šaty a tam vytvára zaujímavú machuľu. To teda budú vtipné fotky!

Druhý blahoželá môj otec. Nie je vo svojej koži, nejaká tesná je mu dnes. Vnímam jeho dojatie, to som nemala veľa možností vidieť! Alebo - to ho asi škrtí kravata. Kravaty nemá rád. Želá mi, aby som bola celý život s Romanom šťastná. Súhlasím. Je to rovnako i moje prianie. Vďačne mu stisnem ruku, nie je teraz čas na dlhé rozhovory. Aj tak, aké originálne nápady vám prídu na myseľ v takýchto stresujúcich okamihoch a pri toľkých svedkoch?!

Zrazu, aj mne sa chce plakať! Čo je to dnes vo vzduchu? Aké bio? Minimálne päťka musí byť!

Viem, že môj krok nebol nerozhodný, ale znenazdajky ma tlačia otázky, (ale už aj topánky) na ktoré nepoznám odpoveď - Aký bude môj manžel? Aký bude náš vzťah o desať, dvadsať rokov? Čo všetko nás v živote čaká a neminie, koľko chvíľ šťastia a koľko nešťastných momentov spolu zakúsime?

Za otcom stoja ďalší gratulanti. Kvety sa množia, voňajú.

- Konečne je po všetkom, - vydýchne tíško Roman.

Prikývnem. No pomyslím si, že všetko sa pre nás dvoch vlastne teraz iba začína...

2.

Vezieme sa v aute. Je to taká, TROŠKU iná cesta ako predtým tá do svadobnej siene. Vtedy sme boli obaja šťastní, zvedaví. Takí nedočkaví, otvorení všetkému, čo malo prísť. Vtedy sme ešte vlastnili množstvo veľkých snov a úžasných, veľkolepých plánov. No keď sa už mali premeniť na skutočnosť, vzdali sme sa. Zdúchli sme, zdvihli kotvy. Radšej sme zvolili inú možnosť, tú poslednú - rozvod.

ROZVOD – všetky spoločné predmety i veci na polovicu. Aj city. Deti si tiež spravodlivo rozdelíme - pol na pol. Aj spomienky rozdvojíme... Deliť dvomi nie je vôbec jednoduché, iba ak v matematike. Hoci teda, celkom úprimne priznávam, oveľa ľahšie a krajšie je všetko dvomi násobiť.

Od našej svadby uplynulo rýchlych päť rokov. Máme dve dcérky - štvorročnú Romanku a deväťmesačnú Janku. Až po piatich rokoch spolužitia sme zistili, že sa ani nemáme nejako extra radi. Lásku, tak ako popol z cigarety, niekam odviali všedné, každodenné starosti.

V poriadku, prebolí, vravím si. Ale ako k tomu prídu naše deti? Deti splodené z našej niekdajšej veľkej lásky. Ako im vysvetlím, že otec od nás odišiel? Ako sa im pozriem do nevinných modrých očiek? Bojím sa budúcnosti. Veľmi sa bojím!

Mám chuť dotknúť sa Romanovho ramena a pošepnúť mu, aby aspoň kvôli deťom... No neurobím tento pohyb. Som na to prihrdá. Nemienim sa pred ním pokorovať.

A tak - čo už! Pani Štatistika je neúprosná, nepodplatiteľná - neklame a nevymýšľa si. Potvrdzuje, že každé druhé manželstvo končí rozvodom. No a naši susedia v paneláku, v byte oproti nášmu, žijú v usporiadanom manželstve už dlhých tridsať rokov, tak je to teda jasné! Vyšlo to na nás!

Auto vkĺzlo pred budovu súdu. Zastalo. Roman vystúpi, už mi neotvára dvere, nepomáha von z auta. Vymizla z neho tá galantnosť, zmyli ju všedné dni. Nevšímam si to, i keď sa mi nedarí zbaviť sa spomienok a porovnaní typu minulosť – prítomnosť.

Chladné chodby, studené tváre ľudí oblečených v tmavých farbách bez života, ich prenikavé pohľady. Nepríjemné, boľavé otázky. Ako im odpovedať? Veď nevnímajú to čo ja! Nerozumejú mi. Necítia môj skľúčený strach, zmätok v boľavej duši. Obavy veľké ako trestanecké okovy.

Dúfam, že nás nebudú - tak ako minule - presviedčať, preštepovať naše rozhodnutie. Muž s prísnou, dôstojnou tvárou robí prednášku o vysokých údajoch rozvodovosti. Ktovie, či je ženatý? A koľkýkrát?

Želám si, nech nespomínajú naše deti, moje najcitlivejšie a najzraniteľnejšie miesto. Skúmajú nás, pozorujú, rozpitvávajú nám telá, duše, súkromie, životy. Je to nepríjemné. Asi tak, ako keď padnete do žihľavy.

Vychádzame z miestnosti. Roman na mňa pozrie, konečne ku mne ráči prehovoriť.

-Tak, máme to za sebou! – vypadne z neho radostne.

Známa veta! Je konečne voľný. Vták jeden! Už sa môže venovať tej druhej... Očividne sa mu uľavilo. Usmieva sa.

Je zaskočený mojimi slzami. Nevládzem ich skrývať. Vytrysknú zo mňa ako gejzír či nečakaný slaný vodopád.

Na chvíľku sa zamyslí.

- Mira, neplač! Veď si súhlasila... Nerob scény! - rozkáže rázne, ako to vie len on.

- Rozvod je dnes už prirodzená vec, - doloží, akoby mi dával na dušu zbytočnú, nefunkčnú náplasť.

- Odveziem ťa domov, - ponúkne sa.

Odmietnem.

- Kedy si môžem prísť po veci? - pripomína mi realitu.

- Kedy chceš, - odpoviem a odvrátim tvár.

Znova ma prekvapili slzy. Už som ako moja mama! Asi ma nakazila! Existujú na to lieky? Pred očami sa mi mihajú tváre mojich detí, ktoré AZDA ničomu nerozumejú. Ich tiché a - mne sa zdá - aj vyčítavé očká... Čo sme im to len spravili?! Zobrali im istotu a narobili v nich zmätok a neporiadok!

Roman, vyvedený z miery, hľadí na moju bezradnosť. Nevie, čo má robiť - viem to. Poznám ho až pridobre. Možno viac, ako by som sama chcela! Najradšej by nasadol do svojho nablýskaného auta a nechal ma samu, uplakanú uprostred ulice. Ale neurobí to.

Podáva mi vreckovku. Prijmem ju. Skryjem si do nej tvár. Z úst sa mi vydierajú vzlyky. Ľudia, idúci popri nás, na mňa vyvaľujú oči. Romana vnímajú asi ako vraha. Aj ním vlastne je! Možno mohol náš problém riešiť inak ako novou láskou a odchodom, útekom, únikom.

Otočím sa, vykročím. Nepozriem naňho, neobzriem sa. Iba idem, idem, idem... Prekladám nohu cez nohu... Roman na mňa hľadí. Cítim jeho pichľavý pohľad na chrbte. Je ako ostrý, (jedovatý?) indiánsky šíp.

Čaká, kým spoľahlivo zájdem za prvý roh. Až potom - pokojne a spokojne - nasadne do auta, do svojho majetku s modrou metalízou.

Naštartuje. A konečne odchádza do svojho nového života.

Mamu nájdem - ako inak - uplakanú. Janka, nič netušiac, pokojne spí.

Romanku vezmem a tuho stisnem v náručí. Mame ticho šepnem:

- Ďakujem!

Tentoraz ma jej slzy veľmi bolia. Tak, ako ešte nikdy. A keď vidím pred sebou dve drobné bytôstky, postavičky mojich detí, rozplačem sa. Uvedomujem si, že nech by som pre ne urobila čokoľvek, otca im nikdy-nikdy nedokážem nahradiť.

DVE ŽENY

Už dávno v kostiach cítila, že RAZ bude nevyhnutné sa s ňou stretnúť. A to nemusela mať ani základný veštecký kurz. Vedela to dávno dopredu, ako sa tak malo stať. Darmo, intuícia – najmä tá ženská – zaručene funguje a výrazne sa cibrí vekom. Stačí sa ňou riadiť a povedie vás veľmi spoľahlivo na miesta, k osobám a veciam, na ktoré vás pripravoval váš šiesty zmysel.

Prišla neohlásená. Bola - ako inak - mladá a krásna. Krásna a šťavnatá. Taký čerstvý, práve rozvinutý kvetinový puk. Veď bodaj by nie, keď bola ešte mladšia ako dcéra tej Staršej ženy.

Mladá okolo seba šírila sebavedomú a odvážnu vôňu - nielen svojím parfumom, ale i vystupovaním. Na svojom zjave si dala určite záležať. Jej zovňajšok bol pekne a možno aj prácne zladený od hlavy až po konce prstov na nohách. Ktovie, koľko času strávila úvahami pred otvorenou skriňou?

- Prepáčte mi, ale musela som prísť, aby sme si ujasnili niektoré veci..., - vyriekla hláskom, k jej výzoru, priostrým a priráznym.

Staršia pozvala Mladšiu dovnútra. Sú rozhovory, ktoré nepatria medzi dvere. Sú rozhovory, ktorých hlavnú tému vopred viete - dobre a na stodvadsať percent - odhadnúť.

- Máme sa radi, - pozrie Mladšia odhodlane.

Áno, je odhodlaná. Rozhodnutá, presvedčená. Neklopí zbabelo zrak ani placho neuhýba pohľadom.

- Čakám dieťa, - ten hlások je však studený ako veľká kryha ľadu v malom pohári.

Poobzerá sa navôkol seba, oči jej behajú po celej miestnosti, po všetkých predmetoch.

- A chceme sa vziať, - oznamuje, pohadzujúc pri tom nezbednými, svetlými blond vlasmi, ktoré sa jej vždy vrátia späť, aby zahalili odhalené, dohneda opálené ramená.

A potom už len ticho. Dusné, trápne, pridlhé...

To nekonečné ticho celkom nečakane a odrazu preruší hlasný a úprimný, odľahčujúci smiech tej Staršej. Možno by ešte len nedávno bol býval v útrobách jej duše boľavým a opäť trhajúcim čerstvo zacelené rany. Ale dnes, dnes už takým nebol. Zmenil sa. Uzdravil sa vďaka plynúcemu času.

-Prečo mi syn nič nespomínal? - utrúsi žena nevinnú poznámočku.

Dievčinu to podráždi. V anjelskej tváričke je odrazu čertovský plameň hnevu a zlosti.

- Dobre viete, že mám na mysli vášho manžela! - naoko sa snaží ovládnuť svoj hnev.

Ale počuť ho v jej hlase.

- Ani ten sa mi o ničom nezmienil..., - žena usilovne loví vo svojej starej, otlčenej pamäti.

Chcela ešte podotknúť, či si ju náhodou jej manžel nechce adoptovať ku svojej dcére, boli by od seba na nerozoznanie - ako staršia a mladšia sestra. Ale nechala si to pre seba.

Dievča prevráti očami, akože - vôbec sa tomu chlapovi nečudujem, že odtiaľto, chudáčik, uteká preč. Rovnako to takto robieva aj dcéra tej Staršej. Je to pravdepodobne nejaké módne gesto generácie dnešných mladých žien.

Obe čakajú na to, ktorá sa - v tejto nepríjemnej a absurdnej situácii – ujme slova prvá. Staršia to, so zjavným potešením, necháva na tú Mladšiu.

- Chcete povedať, že vy o ničom neviete? - dvihne pekne a starostlivo upravené obočie.

Možno aj tá Staršia by sa bola lepšie vizuálne pripravila, keby poznala presný dátum a čas tejto mimoriadne vzácnej návštevy. Bude sa musieť viac a častejšie vnárať do svojho vnútra a načúvať tým svojim poradným hlasom.

- Nie, neviem! Mala som len neopodstatnenú predtuchu, ktorej parametre mi boli neznáme, - priznáva už bez úsmevu.

Veď na čo sa hrať?

-Vás ani LEN nezaujímalo, kde je a s kým, čo asi práve robí...? - stroho oznamuje, osočujúco výčíta a či sa len pýta?

-Slečna, nemalo prečo, ani napriek všetkému, - ohradí sa Staršia.

Táto veta je jasnou obranou i nevyhnutným útokom.

- Ale mňa má rád, - vyštekne Mladá, a zrazu sa podobá na malé, trucovité a nezbedné dievčisko.

Vie o nej jej mama, kde je teraz?! Ha!

- Ak vám to povedal, tak o tom vôbec nepochybujem, - tentokrát je ženin úsmev podopretý značnou dávkou neskrývanej irónie.

A dievča to hneď vybadá. Aj keby nechcelo, nie je možné to prehliadnuť, ignorovať, necítiť tie jasné, zreteľné úvodzovky hore i dole.

- Na dieťatko sa veľmi teší, - hlások je jedovitý, akoby presviedčal sám seba.

Asi takto nejako rozprávajú muchotrávky!

- Áno, na deti on nedá dopustiť! Má aj nejaké iné, ďalšie nemanželské..., - priznáva úprimne a usilovne prikyvujúc Staršia.

Dievča zaváha. Nevie ako ďalej. Prezerá si bezchybne a iste aj čerstvo nalakované nechty na rukách.

- Sľúbil mi..., - nedopovie, pretože hlas sa jej zlomí.

Ako tenká palička, na ktorú toho nejaký blázon naložil veľa.

- Prepáčte, - vzlykne.

Žena vstane, podá jej vreckovku a pohladí ju po vlasoch. Presne tak, ako keby tu teraz sedela jej dcéra. Mladú tento pohyb prekvapí a ešte väčšmi rozľútostí.

- Nerobte si starosti! - mávne Staršia rukou.

A ďalej ju starostlivo - ako to len mamy vedia - hladí po ramene.

- Poznám pridobre svojho manžela! - zhodnotí jednou strohou vetou.

V tej jednej vete je toho veľa, veľmi veľa povedaného...

- Po toľkých rokoch ho nikto nepozná lepšie ako ja! - usmeje sa zase tak úprimne, od srdca.

- Je to sebavedomý a sebaistý muž. Škoda však, že len v práci. Mimo nej sa mení na zbabelca, ktorý si nevie rozuzliť svoju vlastnú pavučinu problémov..., - stále ten úprimný, široký úsmev, čo sa odráža aj v očiach, aj v duši.

- Poslal vás, aby sme to za neho vyriešili, však? - prikývne hlavou, akože vie, ako to je.

Dievča jej však naznačí, že nie.

Nuž... Ešte lepšie! Muž bude mať neskutočnú a nesmiernu, srdečnú radosť! Možno mu srdce poskočí až do infarktovej polohy, že Mladá z vlastnej iniciatívy a v dobrej vôli navštívila jeho domácnosť a snažila sa silou-mocou riešiť to, čo on už vyriešil neraz a úspešne...

Staršia má pred sebou jeho - od zlosti a nečakaného prekvapenia, aké už roky nezažil - krásnu, žiarivo purpurovú tvár. Raz darmo, už nie je najmladší na takéto výstrelky. Aj tlak má vysoký. Aj cholesterol. Aj kopu liekov už užíva...

- Neplačte! - tíši žena dievčinu.

Tie jej útle ramienka ešte nie sú navyknuté uniesť takúto váhu ťažôb, zmätkov všedných dní.

- Prepáčte..., - hlások viac nie je ostrý ani vysoký či sebavedomý.

- Nemala som sem chodiť! Keby ma mal naozaj rád..., - vzlykne.

Vreckovkou si rozotrie očné tiene a tuším jej v tej vreckovke ostalo aj pár 3D rias.

- ...už by vám to bol dávno povedal. Aj sám, - svitlo jej práve v tej chvíli.

Cvak, cvak, cvak a zrazu - SVETLOOOOO!

- Nehnevajte sa, je mi ľúto, že som vás zatiahla do svojich problémov. Vy ste o tom nemali ani vedieť, nezaslúžite si to. Ste celkom ako moja mama! - krúti nad sebou hlavou vyčítavo.

- Nerobte si starosti! - ženin úsmev je príjemný, niet v ňom ani náznaku po výčitkách, hneve či zlosti.

- Naše manželstvo je už dlhé roky mŕtve. Možno by som niekde v zásuvke našla aj úmrtný list, - zasmiala sa nákazlivo.

Nadhľad jej nechýbal, to je isté!

- Nepotrebujem k tomu dokonca ani žiadne dôkazy, svedectvo, fakty... Dlho som sa umárala, ale prišiel deň, keď som sa zobudila a – jednoducho - mávla rukou, hodila som všetko za hlavu a viac sa  tým nezaoberala.

Žena vstala, aby medzi rečou pripravila v útulnej kuchyni dobrý, voňavý bylinkový čaj. Možno to náhodou bude liečivá bylinka, vhodná na takéto zamotané problémy s láskou, o ktorých je práve teraz reč! Dávno umreté manželstvo a nečakané tehotenstvo. Možno by mohli spolu napísať nový lexikón liečivých bylín.

Smiešne, ako si vedia manželka s milenkou fajn potrkotať! Nikdy nevieme, čo milé a nečakané nám pripraví Maestro Život!

- Teraz ma už naozaj nebude bolieť, ak sa rozhodne odísť. Skôr mi spadne balvan z duše! - znova čistý, žblnkotajúci smiech.

Ako taký malý potôčik v lese.

- Nestačí, ak vás s človekom spája len spoločné meno, deti, rovnaká adresa či posteľ... Ak nemáte vzájomnú úctu a dôveru, už naozaj niet o čo stáť..., - poznanie = priznanie.

Mladá horlivo a smutne prikyvuje blonďavou hrivou, aj keď ona si až rokmi overí pravdivosť i krutosť týchto slov.

- Nečakala som, že budete taká sympatická, silná a úžasná žena. Predstavovala som si vás celkom inak..., - chlipká si vrelý, liečivý čaj.

- Ako skrotenú a deťmi, manželom, životom zotročenú sliepku domácu? - rypne si Staršia.

- Áno,- prikývne Mladá s úškrnom.

Obe sa spoločne zasmejú, čím sa atmosféra konečne uvoľní. Dve ženy sa spolu chichocú ako také veselé strapaté vrabce na streche.

- Už viem, čo urobím! - usmeje sa rozhodne dievča.

- Nehneváte sa na mňa? - overí si pre istotu ešte raz.

- Naozaj nie. Nehnevám! - žena je pokojná ako stará rieka.

- Ďakujem za čaj, - mladej duši sa zjavne uľavilo.

Dievčina vstáva. Opäť je tou sebavedomou bytosťou, akou bola predtým, než sem vošla.

- Dávajte si na seba pozor! - ženin stisk ruky je pevný.

- Ešte raz vám ďakujem. Otvorili ste mi oči, - pošepne dievčina a čo najrýchlejšie sa stráca vo dverách, akoby tam ani nikdy nebola.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Autorské práva

O knihe

ÚVOD

KONTRASTY

DVE ŽENY