Jan Cimický: Chrámová věž

Vydání první

Copyright © 2020 Jan Cimický

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2356. publikaci

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2020 Emil Křižka

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1361-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1362-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Jan Cimický

Chrámová věž

S poděkováním za inspiraci zejména:

Wikipedie česká verze

Wikipédia.fr

Info Police-justice France

Revue Sécurité et Stratégie

Le Monde: manipulation génétique

1

Vzduch se skoro nehýbal a dlažba ulic i chodníků byla rozžhavená a pálila i přes podrážky bot. Lidé se ploužili podél budov, jako by podvědomě hledali stín. Nebylo kde se schovat. Klimatizované sály kaváren byly přeplněné turisty, kterým se nechtělo vycházet zpět do té venkovní výhně, kde se okamžitě každý zpotil. Na terasách a zahrádkách před hospůdkami sice před prudkými a přímými slunečními paprsky bránily roztažené slunečníky, jenže horko tam bylo stejné. Trochu stínu a útulku před žhnoucím, doslova saharským sluncem hledali lidé v parcích pod stromy, ale i lavičky byly dávno obsazené. Jen děti se cachtaly v betonových bazéncích u vodotrysků a ten, kdo měl štěstí, ochladil ho projíždějící hasičský kropicí vůz, který rozstřikoval do vzduchu jemnou tříšť kapek.

Malý parčík u chrámu otevřeli opět pro veřejnost teprve nedávno, když statik, architekti a stavitelé potvrdili, že již nehrozí nebezpečí a že nemůže z uhašených krovů nikoho ohrozit padající kus dřeva nebo zdiva.

Odzadu byl vždycky pohled na chrám nejkrásnější! Gotické žebroví se dovedně proplétalo a v tichém obdivu mohl každý jen žasnout, jak šikovní byli středověcí stavitelé chrámů.

„Tohle by dnes nedokázal nikdo postavit,“ pomyslel si Richard. Jak je to možné! Vždyť neměli takovou mechanizaci a techniku, jako je dnes!

Seděl na vybojovaném skrovném místečku na okraji dřevěné lavice a tiše meditoval, pomalu jako by se blížil na samou hranici dřímoty a všechno kolem něj se vzdalovalo.

„Pomoc, pomoc!“

Probral se zmateně a začal se rozhlížet, odkud to volání přišlo.

„Pojďte sem někdo, honem,“ pokračoval křik. Nesl se o několik laviček dál, z boku parčíku, kde pobíhala nějaká žena a hystericky dál vykřikovala. Na první pohled nebylo jasné, proč tak křičí. „Chyťte ho, je to žhář,“ křičela a ukazovala za odcházejícím mladíkem, který v ruce držel cigaretu. Dělal, že se ho to netýká. Vedle lavičky doutnala suchá tráva, kam asi odhodil sirku.

„Vidíte to?“ Žena namířila prstem a nějaký další muž zadupal doutnající trs suché trávy. Bylo po ohni!

„To jsou oni, dělají jakoby nic a je jim jedno, že lehne popelem takový skvost, jako byl tenhle chrám. Stejně ho někdo podpálil. Někdo takový, jako je tam tem…“ A hrozila za ním pěstí, čímž se mladík nejspíš bavil. A vypadalo to, že pomalu a sebejistě vyjde z parčíku brankou a zmizí v davu na nábřeží.

A právě v tu chvíli se objevila dvojice strážníků, která mu vstoupila do cesty.

Nebylo slyšet, co si s ním říkají, ale k všeobecnému překvapení ho vyvedli ven a nechali nastoupit do parkujícího policejního auta, kterému se tu odjakživa říká koš na salát.

„Aspoň jednou jsou policajti tam, kde mají být.“ Rozčilená žena se konečně uklidnila a se zadostiučiněním se opět posadila, aby hloučku lidí, který se kolem ní mezitím seskupil, začala obšírně vysvětlovat, co se vlastně stalo.

„Představte si, že ten chuligán si tady klidně sednul a vytáhl krabičku cigaret, že si zapálí. A vůbec ignoroval ty cedulky tady všude, kde je zákaz kouření v blízkosti chrámu! Jako by nestačilo to neštěstí nedávno! Povídám mu: snad tady nechcete škrtat sirkou? A víte, co mi odpověděl? Že se mám starat o sebe! Jako by takový chrám nebyl i můj!“

Pokračovala dál, ale hlouček se postupně rozcházel, až zůstala sama. Nicméně přesto dál do plenéru pokračovala.

I Richard se chtěl vrátit na své místečko na lavičce, ale to bylo už dávno obsazené. Chvíli postával nerozhodně pod vzrostlým platanem a pak pomalým krokem obešel parčík k zadnímu východu,

V krámku se suvenýry nebyl jediný zákazník a majitel seděl na skládací židličce pod stojany s pohlednicemi.

„Kupuje někdo ještě pohlednice? A posílá je? V době obrázkových SMS na stále dokonalejších mobilech?“

A ještě jednou se otočil a s jistou nostalgií pohlédl na ohořelou klenbu chrámu.

Nedalo mu to! Musel se zvolna vydat kolem pevných policejních zábran uzounkou uličkou na náměstí před chrámem, kde blýskaly fotoaparáty a cvakaly mobilní telefony. Každý turista chtěl osobně zvěčnit ohořelou klenbu nejslavnějšího chrámu v Evropě.

Richard jej vždycky vnímal jako samozřejmost, katedrála stála na tom místě šest set let, možná i víc, to ho nijak nevzrušovalo. Historie ho sice zajímala, ale nenáviděl už ve škole data, která si měl bůhvíproč pamatovat a na požádání je vysypat z rukávu. K čemu to je? Jeho zajímala spíš budoucnost.

Přesto v něm chrámové věže vyvolávaly zvláštní úctu. I tentokrát stál se zakloněnou hlavou a hleděl vzhůru. Několikrát neodolal a vystál dlouhou frontu na vstupenku a vyčkal, až na něj dojde řada a bude moci po točitém úzkém schodišti vylézt nahoru a z ochozu nad kamennými chrliči s děsivou tváří shlížet na město. Napadalo ho, jak asi vypadalo v době, kdy stavěli chrám? Dřevěné domy vyrůstaly v okolí. Na ostrůvku i na obou březích řeky.

Stál dál se zakloněnou hlavou a meditoval. Jakým zázrakem se podařilo věže zachránit, vždyť požár zachvátil strop katedrály docela blízko, na dosah.

„Stejně si myslím, že to někdo podpálil schválně,“ zaslechl vedle sebe češtinu. Otočil se po zvuku. Poblíž stála skupinka turistů a průvodkyně jim něco vyprávěla, což v ruchu nebylo slyšet.

„Ať mi nikdo netvrdí, že to byla jen neopatrnost! Že někdo odhodil vajgla! To by přece střecha nechytila! Je kamenná, a navíc je na ní přece plech!“ přidal se jiný hlas z chumlu. Byl to mužský hlas, patřil druhému z dvojice a zněl velice pochybovačně.

„Musel to někdo zapálit úmyslně, ale pravdu se asi nikdy nedozvíme! Pitomá politická korektnost,“ přidal se nahlas a uštěpačně kdosi ze skupinky, ale nebylo mu vidět do tváře.

Richard se usmál. Nemohli přece vědět, že jim rozumí! A asi si ho nevšimli. Nicméně, poslouchal je a chápal. Ostatně byl v tu dobu téměř u toho, byl právě na semináři v budově Sorbonny, nedaleko odtud.

Byla to náhoda, protože většinu dnů trávil v laboratoři na předměstí, kde v posledních letech vyrostl veliký uzavřený vědecký komplex, soustředěný na úkol genetického ovlivňování základních genů rostlin. Přirozeně že to byl program utajovaný a všichni se museli zavázat, že o něm nebudou nic zveřejňovat, že neposkytnou žádný rozhovor do médií, který by jen naznačil, o co ve výzkumu jde. Od rána do večera v uzavřeném prostředí se Richard v poslední době cítil stísněně. Nebyla to klaustrofobie, ale spíš pocit nedostatku vzduchu…

Ano, připadal si někdy, jako by se dusil, potřeboval se vmísit do davu, poslouchat, co si lidé povídají. Paradoxně však, i když měl volno a nikdo nekontroloval, nenařizoval ani neomezoval, kam půjde, měl Richard pocit, jako by z něho vyprchávala energie, nebyl schopen se vzpamatovat a donutit se, aby vyšel ven. Pokoušel se o to několikrát, ale vždy ho zdržovala jakási vnitřní síla, kterou nemohl přemoci, konečně dneska se mu to podařilo.

Procházel se jen tak ulicemi, hledal stejně jako jiní nějaký stín, kde by se schoval, ale to vedro mu nevadilo tak jako spíš vnitřní tíseň. Připadal si, jako by se dostal na Zemi z jiné planety, rozhodně to nebylo tím, že by nerozuměl řeči, naopak zvládal tři světové jazyky a mohl mluvit a dorozumět se kterýmkoli z nich. Bloudil bez cíle a zcela přirozeně ho nohy zanesly, možná záměrně, do míst, kam občas rád zavítal a vnímal atmosféru chrámu jako něco obzvláště vznešeného. Od požáru sem nešel, váhal. Možná se i trochu bál, co na vlastní oči spatří. Seděl na té lavičce skoro hodinu, a dokud ho nevyrušil výkřik, meditoval a nořil se do svých myšlenek a okolí ani nevnímal.

Teď stál na opačné straně, čelem k chrámu, metr od nultého kilometru, který se na všech mapách a rozcestnících počítá z jediného místa, jediného bodu. Však je u něj vždycky tlačenice! Každý se chce vyfotografovat v symbolickém středu. I ti dospělí se tlačí a povykují jako malé děti.

Najednou ucítil magickou vůni. Překvapilo ho to. Byla to totiž vůně právě utržených čerstvých jahod, ale nikde nablízku tady žádné jahody nebyly. Musel zavřít oči a snažil se ten pocit udržet.

Ano, takhle začínal první týden prázdnin! Bylo mu asi deset a přijížděl autobusem na konečnou, kde čekala teta. Trolejbusem objeli lázeňské město a vyšli kousek ulicí do kopce. Rohová vila.

Strýček v plátěných kraťasech ošetřoval růže. Měl velký záhon krásných kvetoucích růží, voněly na dálku. Na uvítanou mu tři rozkvetlé odřízl, aby si je dal ve svém pokojíku, v mansardě pod střechou, do vázy a voněly mu tam. Na druhém velkém záhoně pěstoval strýc jahody, krásné, veliké a červené, a ty voněly snad ještě pronikavěji než růže.

„Natrhej si!“ vybídl ho.

A Richard poslušně nasbíral misku těch nejvoňavějších.

„Teta ti je opláchne a dá na ně mléko, ať se osvěžíš vitaminy,“ smál se strýc a plel dál v záhoncích. Tím bylo uvítání hotové.

Richard se zastavil a opřel o sochu jednoho z těch dávných králů, stojící před chrámem. Zavřel oči. Viděl docela zřetelně celou zahradu, vzadu byla zděná bouda, kde chovali králíky, a podél zadního plotu se táhly keříky malin, velkých a právě dozrávajících. Za chvilku jich měl vždycky plnou hrst…

Ve stejné vile bydlela o rok nebo o dva starší dívka, Maruška. Byla vážná a velice sčetlá, Richard měl před ní respekt a občas se styděl, že něco nezná.

„Četl jsi Epikurovu zahradu? Nebo Thais?“

Nevěděl, co by odpověděl, jen pokrčil rameny.

„Ale určitě si přečti povídky O. Henryho, jsou skvělé. A mají vynikající pointu. Představ si, že ten spisovatel byl obyčejný bankovní úředník, ale pak ho obvinili, že něco zdefraudoval, dostal se do vězení, a než se vyhrabal ven, napsal spoustu skvělých knížek!“

Měla pravdu. Hned jak se vrátil z prázdnin, šel do pojízdné knihovny, která do jejich čtvrti dojížděla vždy ve čtvrtek odpoledne, a vypůjčil si hned dvě!

Najednou se vzpomínky začaly tlačit do popředí, sliny se mu sbíhaly jako pokusnému laboratornímu psu u profesora Pavlova! Jahody s mlékem a cukrem. Hned by si je dal! Ale široko daleko nebyl krámek, kde by je mohl koupit!

Padla na něho jakási nostalgie.

Z mansardy, kde vrzala dřevěná podlaha, viděl na zalesněný kopec, kde stál hrad, vlastně jen zřícenina. Stačilo se vyklonit z okna.

Kde se najednou vzala ta atmosféra vzdálených prázdnin? Vnímal to, jako by se to stalo nedávno, tak jasně!

„Pojď se mnou dneska na fotbal,“ řekl strýček. „Budou hrát internacionálové!“

Styděl se zeptat, co jsou to internacionálové, jen se tvářil nejistě.

„Co je? Nechce se ti?“ Strýc byl vášnivý fanoušek místního klubu a právě s ním se měla změřit stará garda. Ta jejich jména mu nic neříkala. Bican, Bokšaj, Puč, Nejedlý… Nikdy se o sport moc nezajímal, ani jako kluk.

Šel. A líbilo se mu to.

A taky Maruška. Objevil s ní nedaleko od domu úžasné místo, kde byla astronomická observatoř a malé jezírko. Prý tam jezdíval i Johann Wolfgang Goethe… Ostatně lázně prý navštěvoval rád.

No ovšem, lázně! Strýčkova vila stála na okraji „starých lázní“ a v parku tam tryskal minerální pramen, který byl veřejně dostupný, každý si mohl přijít a do přinesených lahví a jiných nádob si natočit, jak mu bylo libo.

„Jen pij minerálku, je to zdravé a léčí to,“ pobízela ho teta a Richard každý den přinášel dvě lahve čerstvé minerální vody.

Ale co bylo nejlepší? Teta učila na střední ekonomické škole, a když s ní náhodou šel po městě nakupovat nebo jen tak na procházku, zdravily ji uctivě snad všechny holky a přitom si ho zvědavě prohlížely. Tenkrát se ještě styděl, dnes by se mu to asi líbilo!

Ale nejraději sedával na staré lavičce pod vrbou, jejíž větve se skláněly až hluboko k zemi, a byl tak schovaný jako v nějakém přírodním altánku.

A to všechno spustila ta svůdná vůně jahod!

Někde v blízkosti se rozezněl zvon, probralo ho to, a když otevřel oči, uvědomil si, že stojí vedle stařenky, která oslňuje diváky krmením vrabců. Sedali jí na ramenou, na hlavě, na rukou, jako by to ani nebyl člověk, ale socha.

Okamžitě se kolem seskupil chumel zvědavých diváků a cvakání fotoaparátů ještě zintenzivnělo. Stařenka byla zvyklá, patřilo to asi k její denní produkci, stačilo, aby natáhla ruku s drobkem bagety, a hned se na její paži poskládalo několik vrabčáků jako hezky vycvičení cirkusoví umělci. Byla tak za chvíli celá obalená cvrlikajícími ptáčky a do misky u jejích nohou pršely mince. Takový snímek přece stojí za pár drobných!

Když zase zavřel oči, původní prázdninová atmosféra nemizela, spíše naopak, narůstala a dostávala stále nové a nové detaily. Seděl na fotbalové tribuně a sledoval, jak se na hřišti honí za fotbalovým míčem, a když brankář internacionálů chytil míč, bleskurychle jej zase vykopl do pole a míč letěl vysoko a daleko! Přes celé hřiště a diváci jen vydechli překvapením!

Jednou, když celý den pršelo a nemohl na zahradu, napadlo sousedku Marušku, že by mohli vyrábět voskové figurky. Našla někde ve spižírně staré formičky na vánoční cukroví a pobrala všechny svíčky, co našla schovávané v komoře. Stačilo je zapálit a trpělivě vyčkat až se vykapou do formičky. Jakmile začal vosk zase tuhnout, podržela v něm Maruška spínací špendlík. Jakmile to všechno zatuhne, stačilo figurku z formičky vyklepnout a dílo bylo hotové.

„Budeme je prodávat,“ napadlo Marušku, která měla praktického obchodního ducha, „každou ozdobu za padesátník!“

Udělali si hned na druhý den, jakmile déšť ustal, na rohu plotu svůj prodejní stánek s cedulkou a cenou a kolemjdoucím nabízeli. Kupodivu se občas někdo zastavil a ocenil jejich fantazii. K polednímu měli dohromady vydělanou asi pětikorunu! Kdo ví, kde je té Marušce dneska konec?

„Bitte, mein Herr, verzeihen…“

Ucítil diskrétní dotyk něčí ruky. Promiňte, pane… Byla to mladá, podle vzhledu a vizáže nejspíše německá turistka, které stínil ve výhledu pro její snímek.

„Ja, bitte.“ Odsunul se o kousek dál a chvíli pozoroval jinou skupinku, která se fotografovala. Byli to zřejmě Japonci. Stačilo jim, že na pozadí jsou věže chrámu, a hlavně byli všichni na snímku.

Potřebovali přece jednoznačný doklad, že byli na cestách v Evropě. Richard se mimoděk usmál. Jak jsou některé národy snadno identifikovatelné!

Vůně jahod, kterou stále vnímal, mu už sládla na jazyku, chuť se stávala imperativní, nepotlačitelná. Věděl, že stačí přejít přes most a spustit se úzkou uličkou od Pantheonu po rue Mouffetard k tržišti poblíž kostela svatého Medarda, kde zelináři prodávají vždycky hory čerstvého ovoce.

Zároveň však cítil, že se mu z náměstíčka před chrámem nechce odcházet, potřeboval se dívat na osiřelé věže katedrály a v duchu opět stoupal po schodišti až k ochozu nad gotickými chrliči.

Jednou, když byli ještě kluci, odjela jejich trojice kamarádů na chatu, která patřila tetě jednoho z nich. Celý den se koupali v Berounce, plavali a cákali po sobě. A pak napadlo jednoho, že by mohli dojít pěšky až na hrad Karlštejn, protože je tam večer divadelní představení Noci na Karlštejně. Samozřejmě že se nápad hned ujal. A tak se odpoledne vydali na cestu přes kopce až k dominantě, věži slavného hradu. Došli právě včas, ale bylo vyprodáno. Jenže přísné uvaděčce se jich nakonec zželelo, nemohla se dívat na jejich upřímné zklamání, a tak je i tak pustila dovnitř. Po té pěší štrapáci si to bohatě zasloužili.

Seděli na okraji hradeb, docela vzadu, a měli krásný rozhled, jak se smrákalo a bylo jen osvětlené jeviště, přidávalo to na magickém pocitu, že se to všechno hraje a děje doopravdy. Takový zážitek, který nikdy nevymizí!

Možná že tenkrát na okamžik zatoužil být hercem, stát na ozářeném jevišti a prožívat každý večer jiný život, jiný osud.

Bezstarostné prázdniny. Tyhle patřily k těm nejhezčím. Ovšem, prožil pak ještě mnohé další, ale to již k nim patřily brigády, praxe, přípravy na zkoušky a rigoróza, pokusy v laboratoři, zkrátka, nikdy to už nebylo bez povinností a nějakého pocitu odpovědnosti. Nikdy dokonalá volnost!

Ještě naposledy zvedl pohled ke katedrále a pak se otočil a zvolna se prodíral přicházejícím davem. Nesl si v sobě zvláštní hřejivý pocit někde uvnitř, vnímal nádhernou a hrdou velebnost chrámu a byl rád, že zůstal. Že existuje.

Jsou přece věci, které jsou nenahraditelné, stejně jako vzpomínky. Naštěstí vzpomínky, hlavně ty hezké, mají tendenci trvale se zahnízdit, a navíc se s časem stávají ještě víc laskavými a milejšími. Už nezáleží ani na věrnosti prožitku.

Ten dnešní den si takovou vzpomínku přímo vynucoval, a to všemi prostředky. Vůní, vnitřní pamětí, chutí, zkrátka vším.

Věže katedrály zůstaly za zády a na nábřeží u stánků bukinistů bylo přece jen volněji, sem nepřicházejí spěchající turisté, co musí stihnout stůj co stůj všechno známé a důležité. Bukinisté jsou tu pro znalce a fajnšmekry. Staré časopisy, fotografie, obrázky, rytiny. A jejich majitel, antikvář v pravém slova smyslu, seděl vedle na skládací židličce a ani mu nešlo o prodej, spíš se těšil na společnost, na proud lidí, obtékající ho každý den.

Richard prošel po Svatomichalském bulváru, přes důvěrně známé náměstíčko u starobylé Sorbonny a vyškrábal se tím rozpáleným městem až k Pantheonu. Nikdy nezapomněl podívat se na fasádu domu, kde kdysi bydlel spisovatel Ernest Hemingway, jako by podvědomě čekal, že se s ním potká… Ale pak už se ponořil do uzounké uličky a neomylně směřoval k pultu pod plachtou, kde prodavači osvěžovali čerstvé ovoce jemnou sprškou kapek.

Jahody! Nádherné a velké, temně rudé, celá hora. Richard se zastavil, aby se na ně nejdřív chvíli jen díval. Jako by se najednou vracel do těch prázdninových dnů u tety a strejdy.

Nechal si vybrat ty nejzralejší a ukazoval které. Mléko nepotřeboval, měl ho doma, ve své garsonce.

Trhovec na něj významně zamrkal, jako by chtěl a mohl sdílet Richardovu vzpomínku. Dobrou chuť!

A s košíčkem jahod už Richard spěchal nedočkavě domů, tedy do vědeckého areálu na okraji hlavního města. Musel projít kolem své laboratoře, protože bydlel v pokoji v posledním patře budovy, mělo to svou výhodu, u garsonky byla terasa, kde mohl večer sedět a dívat se na Paříž. Spěchal. A najednou se proti němu objevili zcela nečekaně dva maskovaní muži, nestačil ani vykřiknout.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Poděkování

1