Vlastimil Vondruška

FIORELLA A ZÁHADA MRTVÉHO NETOPÝRA

Dobrodružství dcery dvorního alchymisty císaře Rudolfa II.

Ukážka z elektronickej knihy

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2007, 2013

© Ilustrace Martina Dzurová, 2013

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2013

ISBN 978-80-243-6301-1

Sofince a Damianovi

I.

Začínalo se šeřit a staroměstské zvony svolávaly věřící do kostela na večerní nešpory. Od řeky vál sice mírný, ale chladný vítr, který rozháněl po ulicích prach. Několik hubených mužů nedůvěryhodného vzhledu uklízelo pod dohledem dvou biřiců rynek kolem Staroměstské radnice, aby byl připravený na zítřejší výroční jarmark. Všude vládl klid a ospalá pohoda. Řemeslníci zavírali dílny a tovaryši si odcházeli odpočinout po celodenní práci. Na rynku u kašny živě diskutovaly děvečky s dřevěnými putnami v rukách. Z otevřených oken hostinců voněly čerstvé placky a pečené maso.

Ulicí od Kamenného mostu zamyšleně kráčel štíhlý černovlasý chlapec. Na sobě měl soukenné nohavice, sepranou halenu a krátký modrý pláštík. Hlavu mu zdobil tovaryšský baret a u opasku měl zavěšenou krátkou zdobenou dýku. Jen pár zasvěcených však vědělo, že se v převleku učedníka skrývá dívka.

Fiorella byla dcerou alchymisty, a protože byla jeho jediným dítětem, musela se převlékat za chlapce, neboť cechovní předpisy nedovolovaly, aby se dívka vyučila nějakému řemeslu. Její otec Giovanni da Ponte pomocníka potřeboval, ale dobře věděl, že alchymie je příliš ožehavé povolání, při němž velice záleželo na umění udržet tajemství. Nechtěl mít k ruce někoho cizího. A tak od kolébky vychovával dceru jako alchymistického učedníka.

Fiorella se zastavila před hostincem U Zlatých šišek, nasála dráždivou vůni jídla a hladově polkla. Pak zrychlila, odbočila kolem nároží do Kožné uličky, ale nevešla do širokých vrat solidního stavení U Bradýře, kde bydlela. Pokračovala dál k domu městského písaře Cypriána.

Sotva vešla do mázhauzu, uvítal ji přátelský hlas kulaté a věčně usměvavé písařovy ženy Apoleny: „Co tady děláš, Fiorello? A jak to, že jsi zase oblečená v chlapeckém?“

„Když jsem v chlapeckém, nejsem Fiorella,“ zamračila se dívka přísně. „Teď jsem Rafael, alchymistický učedník.“

„Jenže otec ti nařídil, že se za jeho pomocníka budeš převlékat, jen když jdete pracovat na Pražský hrad. Proč ho neposloucháš? Hm, ale je to stejně hloupost, že alchymista nemůže mít jako pomocníka dívku. Copak jsou ženy hloupější než muži?“

„Je to právě naopak,“ vykládala vesele Fiorella a přitom nenápadně pošilhávala po míse s koláči, která stála na stole. „Protože jsme chytřejší, bojí se nás muži brát mezi sebe. Aby měli vždycky pravdu. Mohu si vzít?“

„Ale jen jeden,“ souhlasila písařova žena. Neříkala to ze šetrnosti, i když se její syn Martin mohl po sladkém utlouct. Jenže dělala hospodyni v domě alchymisty Giovanniho da Ponte. Byl vdovec a žil jen se svou dcerou Fiorellou, která toho sice uměla v laboratoři více než mnohý dospělý alchymista, ale kuchyni se vyhýbala velikým obloukem. Kdykoli na to přišla řeč, pokrčila bezstarostně rameny a vysvětlovala, že ji vychovali jako chlapce, tak co by od ní teď chtěli. I když jí bylo skoro čtrnáct let, nenutil ji otec starat se o domácnost. Raději přijal hned po příjezdu do Prahy jako hospodyni paní Apolenu. Měl rád dobré jídlo a to mu ani při nejlepší vůli dcera uvařit nedokázala.

Fiorella dojedla a natáhla ruku k míse, aby si vzala další koláček, ale písařova žena ji přísně upozornila: „Řekla jsem jen jeden! Za chvíli vám přijdu uvařit večeři, tak si na ni schovej v žaludku místo.“

„To jsem vám vlastně chtěla povědět,“ vyhrkla Fiorella plnými ústy. „Dneska k nám nechoďte, vzkazuje otec. Zůstane přes noc v laboratoři. Mám mu přinést něco k jídlu. Proto jsem se nepřevlékla za holku. Vracím se na Pražský hrad.“

„Stalo se něco? Ráno se o ničem nezmiňoval. To vaše řemeslo…“

„Alchymie za to nemůže. Ta je na rozdíl od lidských duší čistá a platí v ní řád a zákony,“ povzdechla si starostlivě Fiorella. „Někdo zabil mistra Guldrama z Oybinu. To je alchymista, který má laboratoř kousek od té naší. Udělal to nějaký blázen. Představte si, paní Apoleno, podřízl mu hrdlo a na jeho tělo pohodil zabitého netopýra. Taková hloupost. Jenže znáte úředníky, jak jsou pověrčiví. Stejně jako císař Rudolf a…“

„Ale děvenko, nebuď prostořeká,“ skočila jí do řeči písařova žena a začala do uzlíku balit zbylé koláče, aby je zachránila před Fiorellou pro jejího otce. „Mluvíš o našem králi! Ale i kdybys měla pravdu, není to tvá věc. A pak, podobné pravdy je lepší vyslovovat šeptem. Spousta lidí se ráda zavděčí úřadům.“

„Lidé jsou hlupáci,“ pokračovala rozhořčeně Fiorella. „Vyšetřování té vraždy se ihned ujala inkvizice. Představte si to! Kvůli chcíplému netopýrovi bude zkoumat, zda v tom nemá prsty ďábel. Přitom by úplně stačilo, aby nejvyšší purkrabí vyslechl všechny lidi, kteří se dneska kolem Guldramovy laboratoře motali. Kdyby ten případ svěřili mně, nejdřív bych…“

„Tak to ne!“ přerušila ji rezolutně Apolena a odložila uzlík s koláči na lavici. Přísně si ji měřila. Všechny alchymisty považovala tak trochu za šarlatány a kacíře. Kdyby se Fiorella věnovala jen alchymii, neřekla by ani slovo. Jenže náhodou hned po příjezdu Giovanniho da Ponte na Staré Město pražské obvinila městská rada jejího manžela písaře Cypriána křivě z toho, že vyloupil městskou pokladnici. Fiorella spolu s jejím synem Martinem a jeho věrným přítelem Lukášem odhalili skutečného zločince a zachránili jejímu manželovi hlavu. Trochu smířlivěji dodala: „Jsem ti samozřejmě vděčná, ale do pátrání se nemíchej! I když jsi ukázala, že máš kus rozumu.“

„Není to přece jen má zásluha. Bez Martina a Lukáše bych ukradené peníze nenašla.“

„Jak říkám, udělali jste to skvěle. Ale to neznamená, že budete vyšetřovat i jiné zločiny, jasné? Od toho je v Praze rychtář, biřicové a spousta dalších vzdělaných mužů. Jste ještě děti. Nepřipustím, abys mého syna zase zatáhla do nějakého nebezpečí! Nestačilo, že byl tehdy uvězněný i s Lukášem několik dní v podzemí a že tam mohli zemřít? Chválabohu, dopadlo to dobře, ale tím dobrodružství skončilo, jasné? Nebudeš strkat nos do záležitostí dospělých!“

Fiorella rozmrzele přikývla. Nechtěla se hádat, protože měla písařovu ženu Apolenu ráda. Dobře věděla, že se o vážných věcech nedá s dospělými diskutovat. I když zjevně neměli pravdu, až to bilo do očí, nikdy neuznali, že by jejich děti byly chytřejší než oni sami. V tom byla ta potíž.

Možná by paní Apolenu poslechla a celé to nechala být, aby byl klid. Jenže s Martinem a Lukášem přísahali, že budou pomáhat nespravedlivě pronásledovaným lidem. Proto založili bratrstvo a pojmenovali ho po křišťálu, který představoval v alchymii čistotu a pravdu. Když nedávno věšela svým přátelům na krk řetízky s malými kousky křišťálu, malovala si budoucnost růžově a těšila se, co všechno dokážou. Jenže už více než dva měsíce se nestalo vůbec nic. Martin chodil svědomitě do školy v Klementinské koleji a Lukáš pomáhal v platnéřské dílně svého otce. Vídali se zřídka a Fiorella se nudila, protože v otcově laboratoři dělali jen běžné zakázky pro císařský dvůr, především různé ohňostroje, v nichž byl její otec skutečný mistr. Však se také vyučil v Benátkách. Proto si hrál na Itala, i když pocházel z Čech. Jenže tak už to v Praze chodilo. Cizinci dostávali lepší práci.

Bylo to opravdu k vzteku. A když se konečně stane něco zajímavého, paní Apolena se rozčiluje, jako by Fiorella chtěla jejího syna stáhnout z kůže. Proč je domluva s dospělými tak těžká? Jako by ztratili touhu objevovat nové věci. Přitom nešlo o nic strašného. Fiorella jen chtěla, aby se mohla s přáteli podívat, jak bude vyšetřování podivného zločinu probíhat. A zasáhnout, kdyby se náhodou ukázalo, že je potřeba s něčím drobným pomoci. Víc nechtěla. Ohrnula trochu opovržlivě ret, sebrala s nejctnostnějším výrazem, jakého byla schopná, uzlík s koláči, zdvořile se rozloučila a vyběhla na ulici.

Čím více přemýšlela o Guldramovi z Oybinu, vedle jehož těla se našel mrtvý netopýr, tím bylo jasnější, že tenhle případ slibuje parádní dobrodružství. Takové příležitosti by se vzdal jen hlupák. Fiorella nevěřila v úklady ďábla. Od útlého dětství pomáhala otci s alchymií a naučila se, že i největší záhada má ve skutečnosti přirozené vysvětlení. Na ďábla se vymlouvali jen hlupáci. Protože většinu královských úředníků považovala za osoby namyšlené a zabedněné, bylo jí jasné, že oni s případem nehnou. Jenže jí zatím nebylo jasné, jak to navléknout, aby se do věci mohlo vložit Bratrstvo křišťálu.

Zamyšleně kráčela ulicí zpět k Vltavě a mračila se. Pomalu se stmívalo.

„Tady jsi, hledám tě už skoro hodinu,“ řekl vyčítavě Lukáš. Byl urostlý a světlé vlasy měl nakadeřené podle poslední módy. I když mu bylo teprve patnáct let, vypadal starší. Práce u výhně v otcově platnéřské dílně nebyla lehká a byl od dětství zvyklý zápasit s kleštěmi a těžkým kladivem. Měl vypracovaná svalnatá ramena i ruce, ale oblečený byl jako většina městských tovaryšů do soukenných nohavic a plátěné haleny. Hlavu mu zdobil nový baret se sponou. Na vzhled dbal zvláště od té doby, kdy zjistil, že Rafael je ve skutečnosti dívka. Chtěl se jí líbit, ale současně se před ní trochu ostýchal. Obdivoval její chytrost, ale byl by raději, kdyby byla Rafaelem a ne Fiorellou. Co by tomu řekli tovaryši z jiných dílen, že se přátelí s holkou?

Jeho přítel Martin byl menší a trochu zavalitý po matce. Měl oválný obličej s chytrýma očima a věčně rozesmátými ústy. Lukáš ho často popichoval tvrzením, že se nesměje, jen když zrovna nejí nebo nemyslí na jídlo. A protože jí a myslí na jídlo skoro pořád, neměl dosud možnost zjistit, jak vypadá zamračený. Martin podobné špičky přecházel s dobromyslným pokrčením ramen. Byl mladší a Lukáše uznával za velitele. Tak to bylo v Kožné uličce vždycky. Žili tu jen oni dva a někdo velet musel. Bydlela tu samozřejmě i spousta holek, jenže s těmi se nekamarádili. A také nemohli počítat, že by jim v něčem pomohly. Jakmile došlo k zápasu s partou z jiné ulice, vždycky to zůstalo jen na nich dvou. Tak to bylo až do předminulého měsíce. To se přistěhoval alchymista Giovanni da Ponte. A také jeho syn Rafael, z něhož se nakonec vyklubala Fiorella. Jenže než prohlédli její převlek, patřil už Rafael k nim. A protože uměl spoustu užitečných věcí, stal se dokonce hlavou jejich Bratrstva křišťálu. I když byl ve skutečnosti jenom holka.

Martin rychle polkl kus koláče a pak se na Lukáše přísně zadíval a upozornil, že teprve před chvílí přišel ze školy a je logické, že musí posílit tělo, když od božího rána posiloval jen ducha a žaludek hanebně zanedbával.

„Tak tys posiloval ducha?“ podivil se Lukáš vesele. „Pokud bys ho posiloval stejně pečlivě jako břicho, jsi nejchytřejším člověkem v Českém království.“

„A kdybys ty dokázal chvíli mlčet, nebyl bys nejprotivnějším tovaryšem na Starém Městě pražském. Co mi chceš?“

Lukáš zvážněl a chvíli si rukou hladil bradu, což dělal pokaždé, pokud musel udělat něco, do čeho se mu příliš nechtělo. Pak navrhl, že by bylo lepší jít někam stranou. Zamířili do podloubí před domem písaře Cypriána, jenže kolem neustále někdo procházel, a občas se dokonce zastavil, aby prohodil pár přátelských vět. To bylo něco, co se Lukášovi vůbec nehodilo. Alespoň zrovna teď ne. Navrhl proto, že by se mohli podívat do jejich podzemní skrýše v zahradě za špitálem. Stejně tam už dlouho nebyli.

„Teď? Za chvíli bude zvonit klekání. A ještě jsem nevečeřel,“ váhal Martin. „Stalo se něco?“

„Stalo!“ opáčil důrazně Lukáš, a aniž se ohlížel na jeho protesty, rychle se vydal k rynku. Martin si povzdechl a pak se rozběhl za ním. „Co naplat,“ káral sám sebe. „Jednou jsem přísahal věrnost bratrstvu… I když mne otec nepochválí, jestli přijdu pozdě. A večeře vystydne. To je mi život!“

Zahrada za špitálem, obklopená masivní městskou hradbou, byla zanedbaná, protože se o ni nikdo z řeholníků pořádně nestaral. Jabloně a švestky byly přerostlé a na záhonech rostlo více plevele než zeleniny. Přes vysoké zdi domů a městských hradeb sem dopadlo jen nepatrně slunečních paprsků i během jasného dne, natož večer. Tohle místo bylo tmavé a vypadalo hrozivě, takže se mu každý raději vyhnul. Proto bylo pro členy Bratrstva křišťálu ideálním úkrytem. Až úplně vzadu u zdi se nacházel v podzemí starý, zčásti zavalený sklep, o němž nikdo nevěděl. Vchod zakrýval veliký plochý kámen a ještě byl zarostlý hustým křovím. Tady byla jejich tajná skrýš dávno předtím, než vzniklo Bratrstvo křišťálu.

„Škoda že tu není Fiorella,“ naříkal Martin, když se podruhé uhodil do hlavy o nízký strop chodby, kterou se plazil ke schodišti do podzemního sklepa. „Jak to jen dělá, že dokáže vždycky tak snadno rozdělat oheň?“

„Dole máme křesadlo. Až tam budeme, rozdělám ho taky,“ upozornil trochu nedůtklivě Lukáš. „A pak, je přece alchymista, tak co se divíš. Její otec má na císařském dvoře na starosti ohňostroje a podobné kejkle. Tak kdo jiný by to měl umět než ona?“

V tu chvíli se Martin udeřil do hlavy potřetí. Zaklel a dodal, že podobné vysvětlení mu příliš nepomůže a jeho boulím zvlášť, takže by byl raději, kdyby tu s nimi byla i Fiorella. Na to nebylo co odpovědět.

Jakmile sestoupili po schodech do sklepení, Lukáš našel po hmatu stůl, křesadlem zapálil lojovou svíci a nedočkavě se posadil na lavici ke zdi. Sklepení bylo vlhké, klenuté hrubě opracovanými kamennými kvádry. Ve vzduchu byla cítit zatuchlost, i když se u stropu nacházelo malinké větrací okénko. Tenhle sklep sloužil před staletími mnichům k uskladnění vína, ale husité klášter rozbořili a zbyla jen tahle podzemní místnost.

„Tak co se děje?“ optal se zvědavě Martin a posadil se na rozviklanou lavici proti svému příteli. Rukou si třel boule na hlavě a divil se, jak je možné, že se vždycky pomlátí jen on, i když je nejmenší. Lukáš, jako by mu četl myšlenky, podotkl, že nejde o výšku, ale o šikovnost. Písařův syn se netrpělivě zašklebil a požádal, aby nechodil kolem té věci jako okolo horké kaše a konečně pověděl, co má na srdci, když kvůli tomu museli jít až sem.

„Přísahu by měl člověk dodržet,“ začal rozpačitě Lukáš. „My jsme si přísahali, že budeme až do smrti přátelé. Myslím nás dva. A pak jsme si ještě s Fiorellou slíbili, že budeme stát při sobě. Jenže to byla ještě Rafael. No a já teď vlastně nevím, co dělat. Víš, nejde o to, že bych se chtěl Fiorelle vyhýbat, když teď musí chodit v dívčích šatech. Štve mě to, ale snad bych to nějak vydržel. Proč sakra nemohla zůstat Rafaelem?“

„Také mi to vadí,“ souhlasil Martin. „Ve škole se mi dokonce kluci smáli. I když to ovšem byli jenom ti z Caletné, a tam žijí samí hlupáci. Ale abych řekl pravdu, myslel jsem, že tobě se Fiorella líbí.“

„O to přece nejde,“ zabručel rozpačitě Lukáš. „Slyšel jsi o tom zabitém lékárníkovi?“

„Aby ne! Už týden lidé nemluví o ničem jiném.“

„Dneska ráno můj strýc rychtář zatkl tovaryše, který pracuje u huntýře Špačka. Má dům hned vedle té apatyky, kde se zločin stal. Toho lékárníka prý zavraždil huntýřův tovaryš.“

„V čem vidíš problém?“

„Ten tovaryš má sestřenici. Přišla za mnou a přísahá, že on to neudělal. Chce, abychom jejímu bratranci pomohli. Když jsme prý dokázali osvobodit tvého otce, jemu prý také určitě pomůžeme.“

„Proto jsme přece založili Bratrstvo křišťálu,“ nadchl se Martin. „Aby pomáhalo slabým a chránilo pronásledované. Tohle se bude Fiorelle určitě zamlouvat…“

„Nevím, nevím,“ zdráhal se Lukáš. „Sestřenice toho tovaryše totiž pracuje jako sklepnice za rohem v šenku U Zlatých šišek…“

„Jeho sestřenicí je Lucie? Ta, jak ses s ní líbal ve sklepě?“

„Neštvi mě,“ rozzlobil se Lukáš a zrudl. „Víš dobře, jak to bylo. Museli jsme to předstírat, aby si šenkýř Křišťan nemyslel, že chci u něj ve sklepě krást. A udělal jsem to jen kvůli pátrání.“

„Jenže Lucie po celém městě rozhlašovala, že ji miluješ. A Fiorella se s tebou kvůli tomu dokonce pohádala.“

„Právě proto jí zatím nechci o tomhle vyšetřování nic vyprávět. Aby si nemyslela, že to tehdy byla pravda a…“

„Pokud jí to neřekneme, bude to ještě horší. Snad si proboha nemyslíš, že se o tom nedozví? Ostatně, jí bych stejně nechtěl lhát. Je přece členem bratrstva. A složili jsme přísahu.“

„Tak co mám dělat?“ povzdechl si Lukáš a nešťastně složil hlavu do dlaní. Lucii už slíbil, že udělá, co bude v jeho silách. I když jejímu obdivnému pohledu nepřikládal žádný podstatný význam, musel si, ač nerad, přiznat, že ho potěšil. Ale jen do té doby, než si vybavil půvabnou tvář alchymistovy dcery. Pomoc Lucii odmítnout nemohl, ale povědět pravdu Fiorelle také ne.

II.

Na Pražský hrad dorazila Fiorella až za tmy. U brány se musela chvíli dohadovat se strážným, než ji pustil dál. Obešla honosný purkrabský palác, po dřevěných schodech vyběhla na kraj úzké uličky a pokračovala k domkům, v nichž měli dílny císařští alchymisté. Ale sotva zabočila za roh, překvapeně se zastavila. Jindy býval tenhle kout Pražského hradu opuštěný, většina služebnictva se mu vyhýbala. O alchymistických laboratořích kolovaly nejrůznější zvěsti, v nichž se to hemžilo čárami a tajemnými hrozbami. Sami alchymisté si dali hodně práce, aby podobné řeči nenápadně přiživovali. Mít pověst znalců tajemných umění bylo výhodné. Jenže teď tu stál houf alchymistů v tmavých pláštích obklopených vojáky. Někteří drželi nad hlavami zapálené louče a odlesk jejich plamenů mihotavě osvětloval ponuré tmavé zdi.

Zaraženě se zastavila. Vzápětí zahlédla svého otce. Giovanni da Ponte stál ve dveřích laboratoře a hovořil se starším úředníkem. Přitom vzrušeně gestikuloval. Fiorella si oddechla, protože okamžitě pochopila, že mu žádné nebezpečí nehrozí. Doma byl otec rozvážný a vyzařoval z něho klid. Rozhořčená gesta dělal jen na veřejnosti, aby vypadal jako Ital. I když se narodil v severních Čechách nedaleko Mostu.

Pokud si hrál na Itala, bylo všechno v pořádku. Tak to bylo u nich v rodině od jejího dětství vždycky. Přetvařovat se musela ostatně i ona sama, aby nikdo nepoznal, že není tovaryš, ale dívka. Každý si hrál na to, co ve skutečnosti nebyl. Nejen alchymisté. Později s překvapením zjistila, že se stejně chovají vlastně všichni císařští služebníci. Hloupí si hráli na chytré a bezvýznamní na důležité.

„Stůj!“ zarazil Fiorellu mladičký klerik. Byl jen o málo starší než její dva přátelé z Kožné uličky. Oblečený byl do hnědého hábitu v pase převázaném hrubým provazem. Měl baculaté tváře ruměné studem. Polkl a přísně opakoval: „Tam nesmíš.“

„A proč bych nesměl?“ ušklíbla se pobaveně, ale zastavila se. Chvíli si mladičkého klerika prohlížela, pak udělala dva kroky a zastavila se těsně před ním. Přitom si rukou narovnala baret na hlavě. Mladík zrudl ještě víc, ale neustoupil ani o píď. Přitom sjel rukou k pasu, kde měl zavěšený růženec. Uchopil ho do dlaně, jako by to byla zbraň. Fiorella se rozesmála a v dobrém rozmaru se optala, proč by tam nesměla, když tam pracuje. „Jmenuji se Rafael,“ vysvětlovala a snažila se vypadat pokorně.

„Rafael…,“ opakoval klerik váhavě. „Pochop, nejvyšší inkvizitor zahájil vyšetřování. Nikdo ho nesmí rušit.“

„Který to je?“ optala se zvědavě a natáhla krk, aby lépe viděla přes ramena vysokých mužů, kteří jí bránili ve výhledu.

„Hubert Hidalgo, rytíř z Calatravy,“ ochotně vysvětloval klerik a rukou ukázal na hubeného muže s řídkou černou bradkou a hustým obočím, který stál dva kroky od Fiorellina otce a právě se modlil.

„Bude to trvat dlouho? Nesu otci večeři.“

„Nerouhej se!“ vykřikl klerik polohlasně a pokřižoval se. „Tobě to ještě nedošlo? Řádí tu ďábel.“

Fiorella chtěla něco sarkastického podotknout, ale na poslední chvíli si to rozmyslela. Věděla, že preláti nemají náladu na žerty, pokud šlo o něco tak vážného, jako byl ďábel. Všimla si, že ji klerik přísně pozoruje a vypadá, jako by se třásl nedočkavostí, aby řekla něco neuctivého a on ji mohl obžalovat. I on zřejmě patřil k inkvizici, církevní organizaci, která měla jediný úkol, a tím bylo pronásledovat a přísně trestat kacíře. Pokrčila rameny a pokřižovala se rovněž. V duchu si připomněla rčení staré chůvy, která ji po matčině smrti vychovala – proč tahat spícího psa za ocas?

Mladý prelát se na ni chvíli upřeně díval, ale protože se nedočkal odpovědi, trochu zklamaně se odvrátil. Přitom ale dával pozor, aby onen podivný mladík zůstal stát na kraji uličky a nerušil církevní komisi, která pátrala před dílnami alchymistů. Pokradmu si alchymistického tovaryše prohlížel a cítil zvláštní neklid, kterému nerozuměl. Jistě, každý alchymista byl tak trochu kacíř a ve věcech víry se nedalo věřit žádnému z nich, ale z toho štíhlého tovaryše s půvabnou tváří vyzařovalo něco, co nemělo s kacířstvím nic společného. Cítil se zaražený a rychle zpytoval svědomí. Umínil si, že se večer pomodlí celý růženec, tedy padesát Otčenášů.

V zamyšlení přeslechl Fiorellinu otázku. Dívala se na něho a s hraným zájmem opakovala: „A jak se jmenuješ ty?“

„Já?“ zakoktal se a zrudl ještě více. „Jsem bratr Alfons… Proč to chceš vědět?“

„Kdybych objevil stopy rejdů toho ďábla, kterého tady hledáte, abych věděl, komu to mám oznámit,“ opáčila Fiorella sladce. Přitom se na mladičkého klerika dívala tak upřeně, že to už nevydržel. Odvrátil se, zbožně se pokřižoval a rychle utekl. V tu chvíli mu bylo jedno, že mu nejvyšší inkvizitor nařídil, aby střežil vchod do uličky. Utíkal, sám nevěděl před čím. A hlavou se mu honily myšlenky, které neměly daleko k hříšným. Jenže proč, to netušil. Musel v tom mít prsty ďábel, který se tu nedávno objevil.

Fiorella se spokojeně usmála a rychle zamířila ke dveřím laboratoře, kde stál její otec. Už si jí všiml a radostně ji zdravil, protože mu hlady kručelo v žaludku tak, že to muselo být podle jeho názoru slyšet až dolů k Vltavě.

Nejvyšší inkvizitor byl zaujatý rozhovorem se dvěma vojáky a Fiorelly si nevšímal. Proklouzla mezi strážemi podél zdí domků a zastavila se vedle otce. Podala mu uzlík s koláči a tiše vysvětlovala, že dřív přijít nemohla. Pak se starostlivě zeptala, jak to vypadá.

„Špatně,“ povzdechl si Giovanni da Ponte. „Víš sama, že naše umění nikdy nebylo inkvizici po chuti. Teď se církev obrátí na císaře Rudolfa, aby nás z Prahy vyhnal. Nemyslím, že by to císař udělal, ale na nějakou dobu budeme bez práce. A taky bez peněz.“

„Stejně si potřebuješ odpočinout. Takže se nic tak strašného nestane,“ uklidňovala ho. Pak začala otce postrkovat ke dveřím laboratoře, aby si šel sníst koláče. Jenže právě v tu chvíli se na ně obrátil inkvizitor Hubert Hidalgo. Přišel ze Španělska a česky hovořil velice špatně. Ale ostrý tón v hlase nenechal nikoho na pochybách, co chce vlastně povědět. Kostnatým prstem ukázal na Fiorellina otce a vyštěkl: „Ty… Zůstat. Když ďábel rejdy… hm, nikdo nejíst! Tvůj pomocník pár pohlavků. A ty vyslechnout. Hned!“

Giovanni da Ponte neprotestoval. Věděl, jakou moc měla v poslední době inkvizice. Sklonil pohled pokorně k zemi a nenápadně Fiorellu upozornil, aby nedělala hlouposti a počkala na něj, než se vrátí. Podal jí uzlík s jídlem a pak pevným krokem odešel. Prošedivělý úředník, se kterým se před chvílí dohadoval, ho mlčky sledoval a sotva alchymistu inkviziční stráž odvedla, obrátil se na Fiorellu. „Neboj se,“ řekl, jako by ji chtěl utěšit, i když hovořil velice pánovitě. „Jsi učedník Rafael? Můj pán chce s tebou mluvit.“

„Otec řekl, abych tu počkal,“ odpověděla nedůvěřivě a o krok ustoupila. Toho člověka neznala a moc se jí nelíbil.

„Radím ti, aby ses nevzpouzel, chlapče. Mohl bych tě odvést násilím, to by nebyl problém, ale proč dráždit špehy. Tak půjdeš?“

„Kdo je tvůj pán?“

„Někdo, kdo má právo rozhodovat,“ odsekl netrpělivě úředník a popadl Fiorellu za ruku. Pevně ji stiskl a přitáhl blíž k sobě. Chvatně ji vlekl k východu z úzké uličky. Ostatní alchymisté si jich nevšímali. Stáli v hloučku a tiše diskutovali. Byla už noc a mezi šedavými mraky se prodral bledý srpek měsíce.

Fiorella šla sice neochotně, ale nevzpouzela se. Byla zvědavá, co se z toho vyklube. I když byl ten cizí chlap namyšlený až hrůza, nevypadal nebezpečně. Ve tváři měl výraz ustarané únavy. Zjevně plnil něčí příkazy.

Obešli vysokou kamennou zeď a kolem robustní věže Daliborky dorazili k bráně purkrabského paláce. Její průvodce pokynul důležitě dvěma strážným, kteří je bez ptaní nechali vstoupit. Pokračovali chodbou do patra, kde se nacházela řada tmavých dveří zdobených řezbou. Muž jedny otevřel a Fiorellu postrčil dovnitř. Zůstal za ní, na prahu se uklonil a s úlevou oznámil, že to je on. Pak se velmi přísně zamračil a sykl Fiorelle do ucha, že stojí před sekretářem nejvyššího purkrabího Eusebiem z Redernu. Aby se podle toho chovala. Teprve teď pustil dívčinu ruku a vycouval zpátky na chodbu. Dveře pečlivě zavřel.

Koniec ukážky

Table of Contents

I.

II.