Jaroslav Kuťák

ÚZEMÍ TRESTU

Ukážka z elektronickej knihy

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2012

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jaroslav Kuťák, 2000, 2012

Titulní foto © Yan Čelikovský

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2012

ISBN 978-80-243-6315-8

Věnuji své rodině

Mám pocit, že se něco mění.

Večer vypínám televizi, lehnu si a popadnu knížku. Určitě v tom nejsem sám. Znovu jako před mnoha lety zjišťuji, jak mnoho krásných a napínavých knih je na světě a jak mi je s nimi fajn.

Nechci ani hodnotit dobu, ani doporučovat životní styl…

Jen chci popřát příjemné čtení.

JK

Část I.

PŘED BÁLEM

…koulelo se koulelo

červené jablíčko…

Kapitola první

Stará tělocvična duněla pod odrazy těžkého oranžového míče. Parkety sténaly a oznamovaly bolest. Kdykoli míč udeřil o desku s košem, ozývaly se temné, ohlušující rány jako tamtamy lidojedů.

Tělocvična byla obložená smutným dřevem, pod stropem měla sítě, které chránily žárovky dvou širokých řad secesních svítidel. Ze zdí mezi podlouhlými okny důstojně shlížely reliéfy ztuhlých romantických postav s květinami ve vlasech. Výplně oken a dveří vzájemně ladily. Starosta z počátku století nechal gymnazistům postavit stylovou tělocvičnu. Jan Simpl si to občas připomínal a těšilo ho, že se dodnes zachovala i pro něj.

Sebral míč, zadribloval, pak udělal protáhlý dvoutakt a vyskočil s míčem na špičkách prstů.

Koš.

Balon zůstal zlomek vteřiny viset v síti a potom propadl dírou do Janovy náruče. Stál a díval se nad sebe. Před očima měl barcelonský tým snů: Jordan, Pipen, Magic Johnson, Malone, Drexler a další. Ukázali světu, jak se má hrát basket. Sebrali spoustě hráčů sebevědomí a mnohým ho dodali. Bohatým ber a chudým dávej. Tenkrát před lety na olympiádě bylo vidět, kdo rezignuje a kdo se snaží báječné americké mužstvo napodobovat.

Jan Simpl poodešel o několik kroků, pak se rozběhl, vyskočil a – přejel prsty přes síťku.

Ještě nikdy nedoskočil celou dlaní přes obroučku. Scházelo mu pár čísel. Přitom by tak moc chtěl efektně vrazit míč do koše a zůstat na něm viset za ruce, jako to předváděli profesionálové! Ale přesto cítil potěšení, když se aspoň prsty dotkl obroučky a došlo ke kontaktu hráče s místem, kam se propadají všechny dobře hozené míče. Jako by přeskočila jiskra, bylo v tom doteku něco panensky čistého.

Sotva začal školní rok, chodil trénovat pravidelně hned po vyučování. Slíbil si to při sledování barcelonských zápasů, které si koupil na videokazetách. Odpoledne tu už mohl být docela sám. V šatně ze sebe všechno shodil, natáhl si trenýrky a tričko, obul staré čínské tenisky a vypáčil skřípající skříň s balony. Školník o vadných dveřích věděl, ale dokud se žádný míč neztratí, nebude se starat. Jan protáhl nejbližší balon škvírou mezi chatrnými dvířky a seběhl po schůdcích starožitné tělocvičny do sálu.

Kdysi sem chodíval dokonce se zlomenou levou rukou, zpevněnou v sádře. Stál s míčem ve zdravé pravačce před hruškou a učil se házet trojky jednoruč. Spolužáci věděli, co dělá. Měli ho za blázna. Z několika důvodů.

Učitelé se většinou ve smyslu školního řádu domnívali, že student nemá po vyučování povolení setrvávat v objektu školy a že je proto žádoucí, aby z budovy co nejrychleji odešel. Ale Jan Simpl jezdil domů autobusem do sousedního města. Míval odpoledne hodinu dvě času. Stejně by se musel toulat po náměstí a nalévat se kofolou. Spolužáci se schovávali v kavárně, šli na pivo nebo do sex shopu na nádraží. Ani za nic by nezůstali v tom sice hezkém, ale tísnivém temném školním objektu uprostřed vzrostlého parku nad městem.

Budova gymnázia připomínala starou Anglii. Zvlášť když zapršelo nebo se snášel soumrak, byla opravdu strašidelná.

Míč letěl ve vysokém oblouku na koš, brzy se zlomil a míč zvolna padal. Proletěl několik čísel před košem na zem. Jan se zachvěl. Nesnášel, když nedohodil, cítil se pak slabošsky. Naštěstí se mu to nestávalo často. Rychle doběhl pro nevinně se kutálející balon a zkusil ze stejného místa znovu hodit.

Míč vyletěl, dopadl na obroučku, odrazil se kolmo vzhůru a pak bezvadně propadl košem. Bylo to efektní. Spokojeně si zavýskl.

V ten moment vrzly dveře.

Jan ztuhl. Kromě školníka v budově už sotva někdo byl. A se školníkem neměl dobré zkušenosti. Byl to snad jediný člověk – kromě uklízečky – který ho dokázal vyhodit z tělocvičny jenom proto, aby si dokázal pochybnou moc nad lidmi.

Nedýchal a naslouchal.

Nic. Ticho.

Zvedl hlavu a podíval se k úzkým oknům.

Byla za nimi tma. Obloha se zatahovala. Bude si buď muset rozsvítit, anebo odejde. Podíval se na zamřížované hodiny. Ještě mu zbývalo přes hodinu času. Dovolí si tedy překročit předpisy a bude dál spotřebovávat elektrickou energii.

Odložil míč. Okna už nedávala téměř žádné světlo. Zavládlo pološero. Vystoupil po schůdcích a otevřel dvířka ovládacího panelu. Stačí, když rozsvítí čtvrtinu světel, jen ty nad košem. Stiskl spínač.

V tu chvíli mu někdo sáhl na ruku a přitlačil ukazováček zpět na tlačítko.

Světla krátce zableskla a potom zas zhasla. Odložený míč se dokutálel ke zdi, narazil a zastavil se.

Kapitán Antonín Havránek vešel do Městské lidové knihovny a řekl: „Ahoj mami.“

Mondénní dáma, jež trůnila za zámeckým psacím stolem s fotografií bývalého ministerského předsedy z dob, kdy ještě býval pohledným ministrem financí (a za pár let bývalého prezidenta země), a obratně balila knihy do tmavohnědého papíru, zvedla oči a přes obroučky brýlí odvětila: „Nazdar Bobe. Jdeš na kafe?“

„Ne, to bychom bohužel asi nestihli, za několik desítek minut nastupuji do služby, ehm, rád bych si půjčil něco na čtení. Něco lehčího, jistě, jistě,“ broukal si, „nějaké dosud mnou nečtené Ovidiovy zpěvy, nejsou-li vypůjčeny?“

„Blbneš, Bobe?“ pravila dáma. „Kromě tebe latinskou knihovnu nikdo nechce.“

„Jistě, jistě, ptám se však, abych nebyl překvapen.“

Kapitán Antonín Havránek nosil hlavu stále svěšenou, na temeni prosvítala počínající pleš jako reflektor mopedu. Jako většina starých mládenců měl zbytnělý krk pod bradou a nad opaskem vypouklé břicho. Nohy byly pokaždé vděčné, když použil služební vozidlo. Ruce měl bílé a masité. Nosil těsný oblek s kravatou. Ještě se mu nepodařilo pořídit si šaty, které by sedly, proto kombinoval kalhoty se saky a vestami. Dnes měl švestkově modré sako, světle šedou vestu se zlatým řetízkem a hodinkami po dědečkovi, tmavé kalhoty a světle hnědé boty. Po mamince zdědil lásku ke knihám a po tatínkovi všechno ostatní.

„Mohu si knihu vyzvednout sám?“ zeptal se.

„Ach Bože,“ odpověděla mu matka. „Víš, někdy tak podvědomě očekávám, že začneš používat infinitiv s koncovkou -ti.“

„Poněkud zastaralý způsob mluvy, nicméně, milá matko, jak si dozajista vzpomínáš, i náš exprezident Havel používal tyto verbální koncovky.“

„Ale to byl pan prezident. Intelektuál duší i tělem, Bobe: kdežto ty jsi intelektuál duší a tělem policajt.“

„Policista, prosím. A kde stojí psáno, že se policista musí vyjadřovat vulgárně nebo snad – nespisovně?“ položil řečnickou otázku a vplul do vedlejší místnosti k zamilovanému regálu.

V knihovně si půjčoval všechno. K autorům starého Říma se uchýlil až nyní, ve svých čtyřiceti, protože ostatní knihy už měl poctivě pročtené. Zhltal detektivky, romány, povídky, pohádky, cestopisy, odborné a populárně naučné knihy, časopisy, noviny a historická pojednání, co Městská knihovna v Týně nad Otavou měla. Jeho obdivuhodný výkon zahrnoval i četbu dříve zakázaných autorů, které před vyřazením a tajnou likvidací zachránil ještě coby student místního gymnázia spolu s věrnými kamarády a matkou a odnesli je v prádelních koších do sklepení zámku na náměstí, v jehož přízemí léta letoucí sídlila knihovna. Pro knihy našli suchou, čistou místnost, opatřili ji zámkem a nikoho do ní nepouštěli. Po maturitě se věrní kamarádi rozprchli po světě a jen Antonín, zvaný odjakživa Bob, sem pravidelně přicházíval číst. A tak mu zakázaná díla, která se po listopadovém převratu vynořila se zaslouženou i nezaslouženou slávou, byla, jak říkal „starým kabátem“.

Tatínek emigroval, když byly Antonínovi čtyři roky. Zemřel v Austrálii a zanechal po sobě několik nadšených pohlednic. Maminka byla vedena na listině nežádoucích osob Jihočeského kraje, nicméně Antonín se přesto stal kriminalistou na malém městě, a jedním z nejsečtělejších lidí v Čechách.

Do knihovny vešla dívka v minisukni.

„Prosila bych toho Ramba,“ řekla a paní Havránková zadržela úsměv, protože si představovala, jak by se k ní její Antonín hodil.

„Bobe!“ zavolala. „Podej slečně Ramba! Mám práci!“

Kapitán Havránek, odmalička zvyklý pomáhat v knihovně, vyšel s Ovidiovou knihou v podpaží, a pevným krokem přistoupil k regálu filmových titulů.

„Tady, prosím, slečno. Příjemnou zábavu,“ popřál bez jízlivosti a dal dívce zdvořile přednost i u matčina stolu při zápisu výpůjčky. Jakmile odešla, ani se za ní nepodíval.

„Pěkná, viď?“ řekla máma.

„Prosím?“ vzhlédl kapitán od latinských veršů, „ano, jistě. Aha – v této souvislosti… měl bych jednu prosbu, jestli mohu…“

„Ano?“

„Ehm,“ řekl kapitán Havránek. „Maminko, přestaň mi, prosím, před lidmi říkat – Bobe.“

Jan Simpl se díval do ústí hlavně malého revolveru.

„A hlavně mlč,“ řekla postava, jejíž tvář v šeru nepoznával. Byla oblečená do čehosi splývavého. Všiml si, jak se u chodidel látka dotýká země. Sexy poznatek v ohrožení. Cítil ženu?

„Proč?“

„Mlč,“ zachrčel hlas. „Hlavně mlč. Stejně by tě nikdo neslyšel.“

Byl to nepřirozený, cize znějící hlas, který přeskakoval. Jan Simpl si uvědomil, že neznámá osoba mění svůj přirozený tón. Aby ji nepoznal?

„Co chcete?“

„Teď hlavně, abys mlčel,“ řekl hlas a mírně se přitom zachvěl. Ve vzrušení? Blázen? Psychopat?

„Sejdi dolů pod koš,“ přikázala postava a vystoupila z temnoty do šera.

Jan zoufale uvažoval. Viděl před sebou postavu zahalenou v povědomé látce, s otvory pro ruce a oči. V pase byl neznámý opásán hrubým provazem jako mnich.

„Tak,“ řekla postava, ustoupla o krok a otočila za sebou klíčem ve dveřích. „Teď už nás nikdo nevyruší.“

Teprve nyní dostal Jan Simpl opravdový strach. Sžíravý, bolestný pocit v břišní krajině, který přecházel nahoru do hlavy, až se mu zatočila. Nohy se mu třásly. Ve žlábku po páteři stékal studený pot.

„Dej koš,“ řekla postava.

„Cože?“

„Musíš dát koš.“

„Proč?“

„To uvidíš,“ odpověděl hlas. Janovi se zdálo, že zase hodně rozechvěle.

Poodešel k míči, zvedl ho z podlahy. Zauvažoval, jestli ho nepoužít jako zbraň proti vetřelci. Vzít balon do obou dlaní jako při přihrávce a prudce vytrčit ruce. Míč vyletí rychle a přesně. Mohl by útočníka zasáhnout do obličeje… ale co potom? Jenom míčem ho neomráčí a s největší pravděpodobností ani nevyrazí zbraň. Jedině že by využil momentu překvapení a utíkal hned pak pryč, ale kam? Kam by utekl? Dveře jsou zamčené a okna příliš vysoko.

Octl se v pasti.

Několikrát nervózně udeřil míčem o podlahu na hranici trestného území a namířil. Podvědomě se postavil na místo, odkud se hází trestné hody.

Trestný hod.

Proboha, kdo koho trestá? Za co? Proč? Kdo se tady vyfauloval? Při jaké hře?

Věci začínaly mít podivné souvislosti.

„Tady vocaď?“ zeptal se, aby zaplašil děsivé myšlenky.

„Ano,“ odpověděl zakuklenec. „Stojíš správně.“

Simpl opět zadribloval, zvedl míč nad hlavu a zamířil. Ruce měl jako z kamene. Nedokázal se hnout.

„No táák,“ ozval se stín s revolverem v ruce. „Bude to?“

Jan se zhoupl v kolenou. Konečně so pohnul. Připadalo mu to jako celá věčnost. Kam zmizela lehkost, se kterou před chvílí trénoval? Proč má najednou po celém těle nesnesitelné mravenčení? Protože o něco jde? A o co jde?

Hodil.

Balon opsal nepřirozeně strmou křivku.

Jan podhodil. Míč zas ani nedoletěl ke koši.

Postava se zasmála.

„Tak vidíš, hlupáku. Sám jsi rozhodl.“

Neznámý namířil revolver a pokynul k švédské bedně, co stála ve výklenku vpravo.

„Pod koš,“ přikázala. „Posuň ji pod koš.“

Jan automaticky poslechl. Tlačil před sebou těžkou bednu. Napadlo ho, že by podlaha potřebovala naleštit. Napadlo ho i to, že mu za chvíli pojede autobus a že by se měl jít převléct. Napadlo ho, jak nesmyslný byl jeho neustálý boj o místo v základní pětce školy. Vždycky ho předběhli ti mrštnější, rychlejší, silnější. Hrával až ke konci zápasu, když se ostatní vyfaulovali. Než se zbavil nervozity, bylo většinou po zápase. Trpělivost a pracovitost. Že prý přinášejí úspěch. Jaký úspěch? Podívejte, kam mě to dovedlo – našel si mě blázen s revolverem a nutí mě, abych…

Jan ustrnul. V duchu se mu narodila věta, kterou ani nechtěl domyslet.

…abych…

„Tak co jeéé!“ zaječel hlas ženskou fistulkou, ale hned se opravil. „Šup, bude to?“ a to už bylo zas nepřirozené bručení.

Jan postrčil bednu pod koš. Kolikrát v životě váhal mezi košíkovu a kopanou! Kdyby jezdil domů ve tři a ne v pět, protože zůstával v tělocvičně, stihl by tréninky fotbalistů. Ale ti ho taky nebrali za rovnocenného partnera. I na fotbal byl příliš nervózní a hlavně dlouhý, neobratný… ale mezi fotbalisty by nebyl sám jako v zamčené tělocvičně! Na zeleném trávníku nebo na zamrzlé škváře pod halogenovými světly jako teď v únoru by se mu nemohlo stát, aby ho…

…aby ho…

„Dobrý, v pořádku. Běž ke zdi. No, bude to?“ hlas začínal mít stále rozechvělejší tón.

…aby ho někdo odpráskl!

Nic lepšího Jana Simpla nenapadalo. Ta pitomá figura s revolverem po něm teď bude chtít, aby se naposledy pomodlil.

„Dobrý den přeji,“ řekl kapitán Havránek. „Prosím uctivě dvacet dekagramů dušené šunky, půl tuctu rohlíků a jedny okurky ve sladkokyselém nálevu.“

Růžolící prodavačka, jejíž rodina dostala v restituci dům s masnou, kráčela ve šlépějích předků a prodávala na náměstí nedaleko knihovny. Stála před stylovými dlaždičkami, které ozdobily zeď ještě za jejího dědečka, a usmívala se na kriminalistu. Znala ho léta, byla jen o pár roků mladší a chodívala na stejnou školu – tam nahoru, na kopec do parku. Odjakživa si na něj myslela. Ona si totiž myslela na hodně místních, ale postupně se jí oženili a zůstal jen Bob Havránek a opilec Krňský, který se však nedokázal vyrovnat s faktem, že je potomkem místního šlechtického rodu. Nebyla mu prokazována patřičná úcta, hledal ji tedy v pití. Nedávno vyšel v krajských novinách článek, že je levobočkem. Když pan hrabě zplodil tohoto ze svých synů, už ani nebyl zámeckým pánem, ale řadovým lesníkem. Krňského matku poznal při prořezávání stromků.

Kapitán Havránek zůstal pro Helenku z masny stále ještě reálným objektem touhy. Navážila mu o osm deka víc, ale napočítala požadovaných dvacet.

Kapitán si milého bonusu nevšiml. Rozhlížel se po místnosti, jako by mezi háky na maso hledal místo, kam zavěsit poličku na knížky.

„Tady prosím,“ řekla Helenka a položila na pult požadované zboží.

Poděkoval, schoval svačinu do aktovky a odešel.

„Jak je roztomilej,“ pomyslela si Helenka, „už zase zapomněl zaplatit.“

Jan Simpl stál otočený čelem ke zdi, s rukama opřenýma o stěnu. Po očku sledoval, co zakuklenec vyrábí. Neznámý stál na švédské bedně a cosi kutil u koše, ale Jan pořádně neviděl, co. Jednak měl zakázáno se otočit a jednak mraky, těhotné mokrým sněhem, už úplně přikryly oblohu a začaly vyhrožovat plískanicí.

Připomnělo mu to první den na základní škole.

Procesí rodičů, přivádějících nic netušící ratolesti do instituce, která z nich měla vytvořit gramotné spoluobčany, bylo brzo ráno zaskočeno bouří. Tehdy to byla po horkém červenci a srpnu silná bouřka, provázená studenou vichřicí. Promoklí prvňáčci dorazili do budovy, která je zchlamstla velkými dvoukřídlými dveřmi.

Hned za nimi na ně čekaly zamřížované místnosti. Desítky kotců pod zámkem. Jan tehdy samozřejmě ještě nevěděl, co je vězení, ale vězení, škola a kasárna mají společné rysy. Mříže, ve kterých se měl svlékat a přezouvat. Mříže, které od sebe dělily kamarády z ulice. Mříže, kterými se dá prostrčit prst nebo malá dlaň, ale už ne celé tělo. Jakmile vás jednou sežerou mříže, jen tak už se z nich nedostanete.

„Rodiče zůstanou venku,“ přikázal dozor u šaten. „Uvidíme, jak se prvňáčci naučili doma sami přezouvat.“

Teprve když si Jan vzal novotou vonící bačkory, směl vyjít na druhé straně kotců ven. Tam na něj čekali táta s mámou v hrozném stavu: zmrzlí a bosí. Maminka měla krásné letní šaty z růžové látky a tatínek svatební oblek. Oba byli promočení, ale snažili se být onoho slavnostního dne usměvaví, přestože jim někdo bral dítě. Déšť jejich úsměvy pokřivil do grimas, na které si Jan vzpomínal dodnes.

„Tak a hotovo,“ řekl zakuklenec a seskočil z bedny. Jak skočil, lem hávu se vyhrnul a Jan si všiml, že je bez bot. Látka se vyhrnula do půli lýtek. Štíhlých, téměř dětských nebo ženských lýtek.

Postava pyšně ukázala prstem nahoru:

„Vidíš?!“

Jan se pomalu otočil. Koš byl na bocích rozpletený a na obroučce visely kromě potrhané síťky dvě oprátky. Jako pytlácká oka.

„Vylez nahoru a prostrč ruce!“ přikázal mu stín. „A žádné hlouposti, vidíš přece…“

Revolver.

Jan mohl spekulovat, že protivník má jen repliku nebo snad dětskou stříkací pistoli, ale zkuste to. Zkuste být na chvíli v jeho kůži: šero prastaré tělocvičny a ze stínu na vás míří blázen v hábitu.

Vylezl na bednu.

„Prostrč ruce a škubni,“ chrčivě řekl hlas neznámého.

„Proč?“

„Všechno se dozvíš… ale nejdřív poslechni!“

Jan zoufale přemýšlel, jestli nemá riskovat útěk. Kdyby seskočil a vrhl se proti dveřím, třeba by je vyrazil. Podíval se k nim. Nevyrazil by je. Otevíraly se do tělocvičny. To byla smůla. Ale… viset na koši za ruce se mu nechtělo.

Sálem se rozlehl výstřel. Několikanásobná ozvěna trhala uši. Ucítil střelný prach a slyšel hvízdání kulky, která se zaryla do dřeva vedle hodin.

„Tak bude to?“

„Ano, prosím,“ odpověděl, jak byl zvyklý ze školní lavice.

Pomalu prostrčil třesoucí se dlaně. Nejdřív pravou, pak trhl, ale smyčka se nezatáhla. Pomohl si levačkou a provaz na pravém zápěstí pevně zadrhl. Pak prostrčil levou ruku na druhé straně obroučky a zatáhl. Jednou, podruhé…

„Počkej, pomůžu ti,“ řekl vetřelec, vší silou zabral za bednu a odstrčil ji. Jan se zapotácel a rozhoupal se. Provaz na levém zápěstí se utáhl a Jan moment visel jen za paže. Měl pocit, že se utrhne. Přetrhne se vlastní vahou!

Pak špičkami prstů u nohou nahmatal bednu a chtěl se na ni postavit zpátky, ale vetřelec ho skopl. Po chvilce neznámý v hábitu znovu přistrčil nešťastnou bednu, vylezl na ni a zavázal Janovi ústa šátkem.

„Teď se zase můžeš postavit. Ale jen na chvíli.“

Zakuklenec byl blízko. Měl v očích potměšilý výraz. Ale nezůstal nahoře. Seskočil.

„Tak ty bys rád věděl, co se to tady vlastně děje? Věř mi, vše je v naprostém pořádku. Chyť se za obroučku!“

Jan zavrtěl hlavou.

„No tak slyšels, nebo ne?“

Jan se chytil oběma rukama za obroučku.

„A kopni do bedny.“

Maličko nakopl kůží potažený vršek.

„Pořádně! Ať spadne!“

Kopl.

Zakuklenec zuřivě vzal za okraj bedny a strhl ji stranou. V tu chvíli Jan visel za obroučku, jak si to vždycky přál. Aby pro pobavení diváků na zlomek vteřiny po vhození koše zůstal na obroučce jako profík. Teď ale visel proti své vůli a netušil, jak dlouho se udrží. Když se pustí, zůstane připoutaný za oprátky na zápěstí a určitě se někde roztrhne. V zápěstí nebo v ramenou.

Zakuklenec se posadil na zem. Položil revolver vedle na parkety a rukama se chytil za bosé nohy. Otvory v hábitu se upřeně díval na mladého sportovce v trenkách a tričku.

„Tohle sis přece vždycky přál, ne?“ řekl jasným, zvonivým, až půvabným dívčím hlasem.

Antonín Havránek nikdy neměl na psacím stole pořádek. Nedokázal ho udržovat ani doma. Tam mu občas uklidila matka. Ale sem na policejní stanici nemívala ani cestu, ani přístup.

„Ahoj Vladimíre, zdravím tě, máme novinky?“ zeptal se kapitán Havránek podřízeného Vladimíra Nového, poručíka, který právě dopíjel dnešní sedmý šálek kávy.

„Ani prd, šéfe,“ řekl. „Jen cikáni, že maj na poště problémy s penězma…“

„Jaké problémy?“

„Že maj prej dostat podporu, a eště nic nedostali.“

„Ano, jsou sociálně slabí, ano…“ podotkl Havránek a uložil si do ledničky šunku od Helenky.

„…ale jinak sou silný,“ dodal poručík.

„Co bylo dál? Ještě nějaká pamětihodná událost?“

„V hospodě U Maříků se poprali kvůli hracímu automatu.“

„A?“

„Starej Mařík je vyhodil.“

„Správně. Kolik jich bylo?“

„Tři…“

„Stěžoval si někdo?“

„Jeden z těch tří.“

„Mařík ne?“

„Ne.“

„Pak musíme konstatovat, že je vše v pořádku,“ pravil kapitán a posadil se do křesla za neuklizený stůl. Přes hromadu papírů se díval na svažité náměstí s kašnou, kostelem a kaštany kolem kostela, s podloubím na protější straně a oblohou, která byla teď už velmi temná. Padal sníh s deštěm.

„Kdo má službu v terénu?“ zeptal se.

„Kolotík s Jílem.“

„Horák je doma?“

„Horák má volno.“

„I ty můžeš odejít,“ řekl kapitán. „Předpokládám, že jsi na mopedu, a tak by se ti dnes mohlo snadno přihodit, že zmokneš včetně spodního prádla. V důsledku toho bys onemocněl záněty cest dýchacích, a to si naše malá stanice nemůže dovolit. Proto máš již nyní volno,“ podíval se na zlaté cibule, „ano, přestože bys měl na pracovišti setrvat ještě celých sedm minut a dvacet dva vteřin…“

„Děkuju,“ řekl poručík nadřízenému, ten ale už vytáhl šedivou knížku a pohroužil se do ní. Poručíka neslyšel, v uších mu zněl dokonalý rytmus antických veršů.

„Děkuju,“ opakoval Nový a vyzkoušel kapitánovu pozornost oblíbeným fíglem: „Děkuju… Bobe.“

Kapitánova široká záda se nehnula. Poručík zasalutoval a zavřel za sebou. Když odezněl dusot jeho služebních bot a zavládl klid, v hlavě kapitána Havránka se probudila tichá reakce: Koneckonců bych měl být mamince vděčný. Antonín je v dnešní době jméno neoblíbené. Antonín byl neoblíbený prezident. Antonín byl i dnes odsuzovaný syn zakladatele dělnického hnutí a Antonín z nejslavnějších byl topičem elektrárenským. Zaplať ti Bůh za toho Boba, milá maminko, pomyslel si a definitivně se ponořil o mnoho staletí zpět do dějin společnosti, zdánlivě podstatně zaostalejší, než je ta dnešní. Vzdělaný Antonín samozřejmě věděl, že lidstvo se v podstatě nevyvíjí.

Jan Simpl začínal bolestně pociťovat, že není žádný velký sportovec. Levá ruka ještě nebolela, ale pravá už ochabovala. Pálila ho dlaň, obroučka se zařezávala do masa a tlačila na kůstky. Čekal, kdy se nohama dotkne země, protože ho to k ní nezadržitelně táhlo. Zakuklená dívka seděla pořád v jogínské poloze na zemi a sledovala, jak se oběť trápí. Jan by opravdu rád věděl, proč ho tohle mučení potkalo. Nebyl si vědom žádného zločinu, za který by měl trpět. Proklínal se za zbabělost. Proč se přece jen nepokusil o útěk?

Vinou roubíku se ani nemohl na nic zeptat.

„Je na tebe moc hezký pohled. Myslím, že konečně začínáš přemýšlet,“ řekla. „Zkusme toho nějak využít.“

Jan zběsile přikyvoval.

„Dobrá.“

Venku se ještě víc setmělo. Těžký déšť se sněhem bičoval okna.

„Víš, čeho ses dopustil?“

Zavrtěl hlavou a pustil se pravou rukou. Škublo to celým tělem. Měl co dělat, aby se za levačku udržel. V okamžení mu došlo, jak zlé by bylo, kdyby se pustil úplně. Zůstal by viset za zápěstí jen v oprátkách a už by se nedokázal chytit. Zoufale zašátral a mírně se přitáhl k obroučce. Chytil se zase oběma. Buď jak buď, musím to vydržet, říkal si. Pořád je lepší se držet, než jen tak viset. V duchu si stále opakoval, že by mu to brzy opravdu muselo utrhnout ruce. Nejdřív vykloubit a potom utrhnout chabé úpony i kůži. Nedokázal odhadnout, co lidské tělo vydrží.

„Ty tedy nevíš, čeho ses dopustil?“ řekla mučitelka s tichou výčitkou v hlase. Jan ten hlas poznával, protože už přestala mluvit hrdelně, ale neuměl si ji dát dohromady se zjevem. Nevěděl, komu patří. Byl to určitě dívčí hlas, ale komu patřil?

„Dostals příležitost. Trestným hodem ses mohl snadno vykoupit,“ řekla a bez hnutí zírala na nechápajícího chlapce nad sebou.

Jan měl pocit, že poznává hábit i jeho barvu. Hábit, který halil dívku, nebo kdo to proboha byl, měl temně hnědorudou barvu. Takovou látku zná, odkud ji jen zná… Tenkrát, když jako prvňáček opustil klece šaten a objevil zmáčené a zimou roztřesené rodiče, měl pocit takové barvy. Proč ale?

„Neboj se, nic se ti tu nestane,“ řekl tehdy tatínek. „Jenom ti paní učitelka něco vysvětlí a hned si tě zase vezmeme domů.“

Když se po letech rozhodl studovat a poprvé vstoupil do budovy gymnázia na kopci v parku nad městem, už měl podvědomý strach. Jako prvňáček se do školy těšil, ale dětské iluze brzy ztratil a začal se bát jako všichni ostatní. Proč si to připomíná právě teď? Proč dává do souvislosti staré a nevědomé strachy ze školy s ohrožením života?

Protože to p a t ř í d o h r o m a d y.

Jestliže má člověk dlouhá léta z něčeho strach, může si být jist, že se jeho strach jednoho dne naplní. Jan Simpl odmítal dál filozofovat, ale napadaly ho myšlenky, které děsily i fascinovaly. Byla to jednoduchá rovnice o jedné neznámé. Škola = strach, strach = nebezpečí, škola = ?. Odpověď zněla: škola = n e b e z p e č í!!

„O čem přemýšlíš?“ zeptal se zakuklenec. „Viď, že o něčem přemýšlíš? Určitě o něčem přemýšlíš, je to na tobě vidět. Tak pověz!“

Jan Simpl se přes bídnou situaci dusivě rozesmál. Takhle hloupě vyjadřovat se může leda nějakej…

…učitel.

Otřásl se a už věděl, odkud zná hábit. Ve stejně rudé, až hnědorudé barvě, v barvě zasychající krve, měli ve třídách závěsy. Zatahovali je, když pedagog přinesl promítačku. Třeba při biologii. Nedávno si promítali sexuálně výchovný film. Pro devadesát devět procent lidí z ročníku to byla nudná podívaná, protože film nepřinesl nic nového a ještě to hlavní ani neukázal.

„Jistě, ty nemůžeš mluvit,“ řekl zakuklenec. „Tak ani nemusíš. Já ti odpovím sama.“

S a m a!!

Je to ženská!

Janova pravačka se definitivně poroučela. S podivem pozoroval, jak prsty nezadržitelně kloužou po obroučce. Málem se musel smát, jak neovladatelně. Necítil je. Byly bez krve. Nemohl dělat vůbec nic. Pustil se a zůstal jednou rukou bezmocně viset v oprátce. Levačka sice ještě držela, ale bylo jen otázkou času, kdy povolí – přitáhnout by se už nedokázal.

„Končíš, viď?“ zasmála se zakuklená ženská.

Kdo jsi, ty bestie? chtělo se Janovi říct, ale nemohl. Temný secesní sál tělocvičny se měnil v jeviště s krutou podívanou.

„Ty sem po vyučování nemáš bez dovolení co chodit, že?“ položila mučitelka Janovi sugestivní otázku.

Jistě, nemám.

„Je to z a k á z a n é !“

Ta ženská se zbláznila. Snad mě nechce bít jenom pro takovou banalitu?

„A chodíš sem p o ř á d !“

To je pravda.

„Kdyby ses aspoň d o v o l i l !“

Proboha, kolikrát jsem si už musel vyslechnout podobnou přitroublou argumentaci. Poučky o morálce. Černobílé smíš-nesmíš.

„A nejhorší na tom je, že už ti to ani n e v a d í, když překračuješ nařízení vedení školy, že?“

Zakuklená postava zatáhla volnou rukou za provaz, kterým měla přepásány boky.

„Ještě než tě s konečnou platností p o t r e s t á m, dopřeji ti poslední hřích. Ale poslední. Bude tvůj ú p l n ě poslední, chlapče,“ řekla a znovu se posadila. „Ale nejdřív si počkáme, až ti dojdou síly. Musíš být bezbranný.“

Jan Simpl cítil, že ho síly opouštějí jako vojáci kasárna. Připadal si prázdný, dutý… i ta tupá bolest ho opouštěla a místo ní nastupovala apatie. Cítil, že ho levačka sice nebolí, ale věděl, že se ještě neutrhl. Tělo přece jen něco vydrží, říkal si sarkasticky a pak…

Poprvé si teď se vším důrazem uvědomil, že je smrtelný. Doposud to byla jenom hra. Ale teď věděl. Už to nebylo tak, že zemřou jenom všichni ostatní kolem a já nikoliv. Student třetího ročníku gymnázia Jan Simpl věděl.

Věděl, že zemře a bál se, že to bude velmi brzy.

Teprve v tomto okamžiku se začal doopravdy bát.

Když mu z obroučky sklouzly i prsty levé ruky, projela mu ostrá bolest zápěstím, rameny, křížem a za krkem. Visel jako zplihlý kus hadru, který sklouzl z těla ženy, co vstala ve chvíli, kdy se pustil obroučky. Ta žena byla nahá a držela v ruce nůž. Revolver nechala na podlaze.

Švédskou bednu sunula k Janovi. Ale ten už se nemohl pohnout. Podíval se před sebe a spatřil svoji mučitelku.

Poznal ji.

Koniec ukážky

Table of Contents

Část I.

Kapitola první

Část II.