Vladimír Šindelář

ZLOČINY ZA ČASŮ C. K. MONARCHIE

Kriminální příběhy ze starého Rakouska-Uherska

Obrazový doprovod byl zajištěn autorem textu.

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vladimír Šindelář 2014

© Fotografie na obálce: Kabinet historie a dokumentace Vězeňské služby ČR

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

ISBN 978-80-243-6317-2

Pár slov úvodem

V současné době jsme denně konfrontováni s přívalem špatných zpráv, které se na nás valí ze všech televizních kanálů, z rozhlasu i z novin a internetu. Dozvídáme se zprávy o vraždách, loupežích, podvodech a dalších špatnostech. Mnozí pamětníci starších časů si v takové chvíli povzdychnou: to za našich časů nebývalo.

Zčásti mají pravdu, vždyť kriminalita je dnes opravdu vysoká. Na druhé straně je však také skutečností, že zločiny se páchaly, páchají a páchat budou. Patří to prostě k lidské povaze a patřilo to k ní i v minulosti. Žádná historická epocha nebyla nikdy jen procházkou růžovým sadem. Doklady o tom najdeme v zaprášených fasciklech mnoha archivů i v ohlasech dobového tisku. Archivní pátrání ve starých soudních spisech je pro badatele záležitostí někdy více než zvláštní. Před vámi na stole se octne zaprášený spis a vy opatrně rozvážete tkanici, kterou naposledy zavázal nějaký soudní úředník třeba před sto lety. Když pak desky otevřete, rozevře se před vámi najednou celý příběh jednoho lidského života se všemi dobrými, nebo v tomto případě spíš s těmi špatnými vlastnostmi. Listujete zažloutlými dokumenty a bezděky myslíte na to, jak tehdy ten či onen zločin zasáhl do života ostatním lidem. Nejen třeba pozůstalým rodinám a osiřelým dětem, ale i těm, kteří se díky uvěznění pachatele (a mnohdy i živitele) dostali do existenční nejistoty a bídy.

Ze starých kriminálních příběhů, které se mi v poslední době dostaly do rukou, jsem jich do této knihy vybral více než dvě desítky. Odehrávají se v letech 1861–1914 a dokládají, že jakkoli cíle zločinu nebo způsoby jeho provedení byly tehdy možná trochu jiné, než je tomu dnes, přesto stále platí latinské přísloví, že člověk je člověku vlkem. Homo homini lupus. Je tomu tak v dnešní době a bylo tomu tak i v době panování císaře Františka Josefa I. Všechny popsané zločiny, o nichž vyprávím, se skutečně staly, a dokonce i některé výroky zločinců či obětí jsou autentické. Mnohdy ani nebylo nutno s historickými fakty udělat nic víc, než je vyhledat a utřídit. Zbytek už napsal sám život.

Vladimír Šindelář

Milevsko, říjen 2012

Případ božích mlýnů

Známé přísloví praví, že „boží mlýny melou pomalu, ale jistě.“ Spravedlnost si někdy skutečně dává načas, ale nakonec se jí většina pozemských hříšníků přece jen dočká. Ostatní jsou pak odkázáni na milost či nemilost boží.

Jeden takový příběh, ve kterém si spravedlnost dala dlouho načas, se stal v jihomoravské obci Pamětice nedaleko Boskovic ve druhé polovině 19. století. Že se vám toto datování zdá dost nepřesné? Ano, opravdu tomu tak je, protože pachatel se v tomto případě dočkal spravedlivého trestu až po 33 letech od doby, kdy vykonal svůj zlý skutek. Leč musíme začít od počátku.

Pamětice u Boskovic jsou velmi starou obcí, první zmínka pochází už z roku 1167. V 19. století to byla vesnice takříkajíc průměrné velikosti, lexikon českých a moravských obcí uvádí, že při sčítání roku 1890 zde bylo 45 domů, ve kterých žilo 240 obyvatel.

Roku 1861, kdy náš příběh začíná, přebýval v Paměticích domkář Jan Růžička. Byl to vcelku mírný člověk, který každodenně v potu tváře vydělával svůj chléb vezdejší, aby uživil svou ženu a děti. Hostinským moc výdělku neposkytoval, do hospody zacházel jen zřídka. Víc si hleděl rodiny.

Jenže co čert nechtěl, jednoho podzimního večera toho roku se v hostinci dostal do hádky se zdejším nádeníkem Františkem Kopeckým, místním hrubiánem, jemuž se každý raději zdaleka vyhnul. Jakkoli domkář ve společenské hierarchii tehdejší vesnice nezastával žádné významné postavení, protože tím nejvyšším byl tehdy vždycky sedlák, nádeník stál pochopitelně ještě o několik stupňů níž a odtud patrně pramenila zloba, z níž vzešel onen spor. Na počátku snad stálo nějaké to ostřejší slovo, jak už to v hospodách bývá, ale pak se oba muži do sebe pustili s veškerou zlobou a místním štamgastům dalo dost práce, než je od sebe odtrhli a vystrnadili ven z hostince. Nakonec se to však povedlo, domkář i nádeník zamířili ke svým domovům a návštěvníci hospody se zase mohli v klidu posadit ke svým půllitrům. Měli pocit, že tím je tato věc vyřízena.

Jenomže to se hluboce mýlili. Zatímco domkář Růžička skutečně na hádku v hostinci už po několika dnech zapomněl, nádeník Kopecký se cítil nesmírně ponížen. Byl to ješita, navíc s násilnickou povahou. Už kvůli hádce v hostinci pokládal nyní domkáře za svého úhlavního nepřítele, a když jej pak navíc ostatní hosté kvůli této rozmíšce a následné rvačce vykázali ven, jeho zášť proti Růžičkovi se ještě zdvojnásobila. Domkář sice jeho nedobrovolný odchod z hostince zavinil jen nepřímo, ale mstivému nádeníku, který nadto byl jednoduchá povaha a žádný velký myslitel, se teď Růžička jevil jako hlavní strůjce jeho veřejného ponížení. Nebyla to pravda, ale Kopecký se přece někomu už ze zásady pomstít musel.

Uplynulo několik dnů. Večer dne 11. října 1861 byla už za okny tma, když se v Růžičkovic chalupě chystali k večeři. Tehdejší večeře na venkově bývala obvykle dosti skromná a tak tomu bylo i v tomto případě. Domkář se svou rodinou měl na stole mísu horkých brambor na loupačku a k tomu patřilo ještě kyselé mléko. Otec rodiny seděl v čele stolu, kolem něhož se tlačily děti. Růžičkova manželka seděla na opačném konci. Děti se u stolu nepokojně vrtěly a nemohly se dočkat, až si budou smět na pokyn některého z rodičů sáhnout do mísy. A právě v tu chvíli tuto večerní rodinnou idylu náhle přerušil výstřel. Z jednoho okna se s řinkotem vysypalo sklo a otec Růžička se s výkřikem skácel k zemi. Kolem jeho hlavy se na prkenné podlaze rychle zvětšovala kaluž krve.

Rodina s hrůzou vyskočila od stolu a neschopna jakéhokoli pohybu se tiskla ke stěnám. Manželka i děti byli všichni tak zděšeni, že v první chvíli nebyli vůbec schopni zraněnému nějak pomoci. Teprve když do světnice vpadli okolní sousedé, přivolaní hlukem výstřelu, dostalo se zraněnému jakési pomoci a zároveň se jeden ze sousedů vydal pro lékaře.

Doktor konstatoval, že pachatel vystřelil na svou oběť spršku velkých kančích broků. Část jich sice skončila ve stěnách místnosti, ale čtyři z nich nešťastného domkáře zasáhly do hlavy. Zranění to bylo velmi těžké a lékař nešťastníkovi mnoho naděje nedával. Domkář sice přišel ještě na krátký čas k vědomí a byl i úředně vyslechnut, leč k osobě pachatele nemohl nic přesnějšího uvést. V noční tmě za oknem světnice nikoho nezpozoroval a po výstřelu už si nikoho všimnout ani nemohl. Vyslovil i podezření, že by střelcem mohl být Kopecký, ale byla to jen jeho domněnka, kterou nemohl nijak dokázat. V následujících dnech se Růžičkovi přitížilo a 18. října kolem osmé hodiny večerní domkář posléze v kruhu plačící rodiny skonal.

Vyšetřující soudce bez meškání zahájil úkony ve věci vyšetřování vraždy úkladné. Už krátce po začátku vyšetřování se jakožto možný pachatel octl ve středu zájmu úřadů nádeník Kopecký. Všichni svědci si dobře pamatovali jeho prudkou hádku s nyní již mrtvým domkářem v hostinci a také následné výhrůžky, ale nyní si najednou nikdo nechtěl na nic vzpomenout. Pamětičtí sousedé si totiž zároveň byli dobře vědomi, že Kopecký je podlý člověk, plný mstivosti, zloby a násilí. Není tedy divu, že každý z možných svědků velmi váhal, zda chce proti tomuto člověku vystoupit a vystavovat se tak nebezpečí případné pomsty. Mrtvý domkář byl hmatatelným důkazem, jak skončí ten, kdo se Kopeckému znelíbí.

Podezření proti Kopeckému bylo tedy silné, ale ať se úřady snažily, seč mohly, z celé vsi se nikdo neodhodlal proti němu svědčit. Pozůstalá rodina marně prosila sousedy, aby u soudu vypovídali. Dnes by patrně moderní vyšetřovací metody vraha brzy usvědčily, ale roku 1861 o otiscích prstů či stopách střelného prachu na rukou pachatele nikdo ještě neměl ani potuchy, a tak byla nakonec celá věc tiše odložena ad akta. Svědkové, kteří by byli mohli vnést do případu více světla, si náhle na nic nevzpomínali, a někteří dokonce před soudem raději zatížili své svědomí falešnou přísahou, že toho večera nic neviděli, jen aby nemuseli vypovídat proti obávanému násilníku.

Samotný Kopecký se přitom ve své samolibosti příliš netajil tím, že on je pachatelem. Zejména v hospodě, když měl něco upito, vedl rozmarné řeči o tom, jak domkáře ze msty zastřelil. Pozdější svědek Jan Tihoun uvedl, že se mu Kopecký v slabé chvíli přiznal, že to on byl tím střelcem. Jenže strach z jeho pomsty byl natolik silný, že nikdo z tehdejších svědků v sobě nenašel odvahu. A jak běžela léta, na zavražděného domkáře Růžičku se postupně zapomínalo.

Pozůstalá vdova Růžičková posléze na objasnění celého případu tiše rezignovala. Po několika letech se znovu provdala, tentokrát za jistého Jana Kořalníka. Děti potřebovaly tátu a ona manžela, který by jí byl v životě oporou.

Děti po zavražděném domkáři po čase dospěly a založily si své vlastní rodiny. Život zkrátka běžel kupředu svým tempem a pamětické generace se posléze začínaly měnit. Mnozí pamětníci dávné vraždy už sami zemřeli a také nádeník Kopecký zestárl. Už byl jen stínem onoho neurvalého muže, jemuž bylo lépe se vyhýbat. V době Růžičkovy smrti mu bylo 27 let, ale nyní se mu blížila šedesátka a sousedé s jistým zadostiučiněním sledovali jeho věkem shrbenou postavu, jak se namáhavě vleče do oblíbeného hostince. Nejspíš se také začalo ozývat jeho svědomí, a když mu Josef Růžička, syn zavražděného domkáře, jednou vytýkal otcovu smrt, Kopecký tento čin nezapíral, jen třesoucím se hlasem mladého muže prosil, aby to už nikdy neříkal. Jenže otcova prolitá krev volala po pomstě.

Kartouzy neboli valdická věznice na starém vyobrazení z roku 1826.

Roku 1894, tedy po více než 33 letech od vraždy pamětického domkáře, se nakonec našlo několik svědků oněch dávných událostí, kteří si své tajemství nechtěli vzít s sebou do hrobu. Nebylo jich mnoho, generace se vyměnily a mnozí už mezitím našli svůj klid v posvěcené půdě hřbitova, nicméně svědeckých vypovědí se sešlo dost na to, aby mohlo být v srpnu 1894 před brněnským porotním soudem zahájeno trestní líčení s vrahem Františkem Kopeckým z Pamětic.

Ještě i teď se v obci našli lidé, kteří se báli svědčit proti někdejšímu násilníku, ale více bylo těch, kteří si konečně přáli potrestat dávný zločin. Předseda soudu, pan rada Fischer, řídil jednání pevnou rukou a dal k soudu předvolat celkem 18 svědků, z nichž jen někteří si stále „nemohli na nic vzpomenout“. Někteří další se ale už postupně rozpomínali. Například svědek Jan Tihoun z Pamětic vypověděl, že také před ním kdysi vyslovil obžalovaný, že to on zastřelil domkáře Růžičku. Svědků, kteří vypovídali proti obžalovanému, byla celá řada a obhájce Kopeckého, JUDr. Krupka, se tak octl ve velmi obtížném postavení.

Dne 7. srpna 1894 večer nakonec porota konstatovala, že František Kopecký je vinen úkladnou vraždou domkáře Jana Růžičky, a soud pak vynesl závěrečný verdikt pro pamětického vraha: doživotní těžký žalář. Dozorci poté bledého pachatele s prošedivělými vlasy a shrbenou postavou vyváděli ven ze soudní síně. Odsouzenci se chvěly nohy a jeho zrak se upíral do země. Tento kdysi tak obávaný člověk vzbuzoval nyní místo nenávisti spíš soucit.

Lidé v Paměticích si mohli oddechnout. Spravedlnosti bylo učiněno zadost. Navíc bylo jasné, že domkářův vrah se už mezi ně nikdy nevrátí.

To, že domkářův vrah nebyl odsouzen k trestu smrti, ačkoliv se jednalo o úkladnou vraždu, paradoxně zavinil pachatelův pozdější zločinný život. Kopecký totiž i v následujících letech po vraždě spáchal několik dalších, byť méně závažných zločinů, za něž byl několikrát soudně trestán. Podle tehdejšího práva by se však tyto tresty musely přičíst k nynějšímu ortelu, ale zákon zostření trestu smrti nedovoloval.

Pamětický vrah tedy unikl šibenici, nikoli ovšem zaslouženému trestu. Spravedlnost si jej našla v době, kdy s tím už nikdo nepočítal, a opět tak prokázala pravdivost přísloví o božích mlýnech, které melou pomalu, ale jistě.

Vývoj uniforem rakouského četnictva před rokem 1899.

Povídka malostranská

…brána věznice se před ní otevřela a prošedivělá žena si najednou zakryla tvář. Slunce jí zasvitlo do obličeje s takovou silou, že chvilku zůstala stát jako omámená. Po tolika letech v žaláři už slunečnímu svitu odvykla.Teprve za několik okamžiků dokázala pevně sevřít uzlík se svými drobnostmi a s tou trochou peněz, které si ve vězení stačila ušetřit, a pak už váhavě vykročila do svobodného světa. Po patnácti letech pobytu za mřížemi ženské věznice nechápala, že na světě jsou i jiní lidé než jen dozorkyně nebo vězni. Zatímco nejistě zamířila k fiakru, který ji před věznicí očekával, vytanul jí v mysli celý pochmurný příběh jejího života…

V sobotu dne 6. srpna 1870 bylo pořádné horko a kolem půl čtvrté odpoledne byly už pražské ulice pěkně rozpálené. Kdo nutně nemusel ven, ten raději nevycházel. Výběrčí potravní daně Josef Holzath měl však smůlu. Právě na tuto hodinu měl dohodnutou zkoušku u krejčího, který mu šil novou vestu. Takovou důležitou schůzku si úředník Holzath nechtěl nechat ujít, a tak jej v půl čtvrté toho dne viděli obyvatelé Pohořelce, jak kráčí směrem k seskupení domků, tehdy zvaných „Mexiko“, nedaleko vchodu do Nového světa. Šel právě kolem úzké uličky vedoucí od Pohořelce k hradbám, když tu si všiml, že v jednom z koutů zahradních zdí mezi domy č. 116 a 119 leží podivný pytel. Holzath na chvíli zaváhal, ale protože čas kvačil, pokračoval nakonec rychlým krokem ke krejčímu. Když ale kráčel po nějaké době ulicí nazpět a nacpaný pytel stále ležel na svém místě, nakonec neodolal a přišel blíž. Byl tak zvědav, co je uvnitř, že si ani nevšiml nasládlého pachu, který se všude kolem šířil. Rychle tedy rozvázal nedbale zavázané uzly a sáhl dovnitř. Ke svému zděšení z nitra pytle vytáhl lidskou ruku.

Málokdo viděl váženého výběrčího potravní daně běhat, ale tentokrát mohli lidé spatřit, jak se Josef Holzath řítí bez dechu ulicemi až ke strahovské bráně, kde svůj nález ohlásil a totéž pak ještě udělal u strážníka Landera, který patroloval na svém plácku na Pohořelci. Teprve v jeho doprovodu se výběrčí odvážil vrátit na místo hrozného nálezu, ale i pak jen opatrně vykukoval za strážníkovým ramenem. Strážník zpočátku zmatenému výkladu pana výběrčího nevěřil, ale nyní sám zalovil v pytli a vytáhl odtud dvě lidské ruce spolu s nějakými lacinými ženskými šaty. Po svém prvním překvapení se však záhy vzpamatoval, nařídil Holzathovi, aby zatím hlídal na místě, a sám běžel na hradčanské policejní komisařství, kde celou věc ohlásil.

Netrvalo dlouho a na místě zahrčel kočár, z něhož vystoupil policejní komisař Moric Langer s inspektorem Vojtěchem Horlivým a okresním lékařem Josefem Dreihanem. Otevřeli pytel docela a uvnitř našli zohavenou ženskou mrtvolu. Chyběla jí hlava a také nohy, které byly odseknuty těsně nad koleny. Tělo bylo zabalené ve spodničce a na pahýlech nohou byly ještě navlečeny zbytky punčoch. Na inspektora Horlivého teď vyšla nepříjemná práce – prohledat oděv mrtvoly. Našel zde pár kousků cukru, křídu, tužku, náprstek, lorňon s řetízkem, malou skleněnou perličku a také několik dopisů, z nichž jeden byl adresován na jakousi paní Humpolcovou. To byl v dané chvíli důležitý objev.

O dva dny později, v pondělí 8. srpna, našel kolem poledního strážník Jan Vejvoda pod Letnou nedaleko plovárny v trávě cosi bílého. Při bližším pohledu zjistil, že zde jsou zabaleny zbývající části lidského těla, tedy hlava a nohy, na nichž ještě byly navlečeny bílé punčochy a boty. Tělo tak bylo nyní kompletní, ale policie stejně už předpokládala, že ostatky náleží Rebece Humpolcové, která zmizela dne 4. srpna a od té doby o ní nebylo nic známo. Zmizení ohlásila její rodina.

Židovka Rebeka Humpolcová se narodila 22. března 1807, takže v době jejího zmizení jí bylo 63 let. Byla provdána za penzionovaného židovského učitele Löwyho Humpolce, ale sama se živila především poskytováním finančních půjček a vůbec peněžními obchody. Bylo dále zjištěno, že dne 4. srpna odešla Humpolcová po obědě z domu, aniž by domácím sdělila, kam má namířeno. Kolem půl třetí se však, jak se později zjistilo, zmínila své známé Karolině Jeitelesové, že musí ještě zajít na Malou Stranu do Valdštejnské ulice. Ve tři hodiny se zastavila u své dcery, která sloužila ve Fischlově obchodě v Železné ulici. Také dceři se svěřila, že ještě musí zajít na Malou Stranu za jakousi obchodní transakcí. Dcera ji zrazovala, protože bylo velké horko, ale matka si prosadila svou. Kolem třetí hodiny ji pak několik známých potkalo na řetězové lávce přes Vltavu. Brzy potom začalo silně pršet a přišla pořádná letní bouřka. Když se Humpolcová nevrátila domů ani večer, začala o ni mít její rodina strach. Löwy Humpolec se tedy obrátil na policejní komisařství, ale tam mu prozatím nemohli o jeho manželce nic říci.

Trup nalezený na Pohořelci a ostatní části, které se našly na Letné, byly poskládány k sobě a podle vlasů, hubených rukou a částí oděvu bezpečně identifikovány jako ostatky hledané Rebeky Humpolcové. Zrovna tak byly identifikovány i všechny drobnosti, které měla mrtvá po kapsách. Jen obličej mrtvoly kvůli hnilobě už nebylo možno dobře poznat.

Řetězová lávka, spojující v dobách našeho příběhu Staré Město a Malou Stranu. Přes tuto lávku přešla za svou dlužnicí i Rebeka Humpolcová. Pohlednice z roku 1906, ze sbírek Městského muzea v Netolicích.

Pak už musela nevyhnutelně následovat soudní pitva, čili, jak se tehdy říkalo: soudní obdukce. Zjistilo se při ní, že hlava byla oddělena od trupu mezi druhým a třetím obratlem. Z dolních končetin zbyly u trupu jen jejich horní poloviny. Údy v porovnání s ostatním tělem byly nápadně útlé. V ranách, kde byly nohy uťaty, se nalézal jemnozrnný písek. Na pažích a rukách byly zjištěny červené skvrny, jež podle názoru soudních lékařů Humpolcová utrpěla buď úderem tupým předmětem, nebo nárazem na cosi tvrdého. Když byla odstraněna kůže z lebky, zjistilo se, že na lebce je celá řada zlomenin lebečních kostí a kůstek, zejména část kosti nad levou oční dutinou, hořejší kost čelisti a levá strana kosti klínové byly roztříštěny zcela. Rány byly zasazeny nějakým hranatým předmětem, patrně sekerou, takže došlo ke zlomeninám lebky a krvácení do mozku. Tato zranění byla smrtelná. Oddělení hlavy a končetin nastalo až po smrti. Pitva tedy zcela vyloučila, že by Rebeka Humpolcová mohla zemřít nějakou nemocí. Šlo jednoznačně o násilnou smrt.

Policie proto začala okamžitě prověřovat, kdo by mohl mít zájem na smrti staré Židovky. Všeobecně se vědělo, že Humpolcová půjčuje peníze, a tak policie usoudila, že ze smrti věřitelky může mít vždycky jako první užitek především dlužník. Zejména pak ten dlužník, který se octl v úzkých, není schopen platit své závazky a věřitel přitom začíná stále víc naléhat. V takových chvílích může být i jinak zcela mírumilovný člověk schopen všeho, a proto se policie začala probírat seznamem dlužníků, který jí předložili pozůstalí po Humpolcové. Jako první padlo policii do oka jméno Cecílie Ševčíkové.

Cecílie Ševčíková byla mladá žena, která bydlela na Malé Straně, ve Valdštejnské ulici č. 152. Pocházela z Rakous, narodila se ve Stockerau u Vídně roku 1848, tehdy ovšem pod jménem Pollitschová. Jako mladá dívka odešla s rodiči do Prahy. Roku 1862 zde její otec, už předtím dlouho nemocný, zemřel a mladá žena a její matka se octly ve finanční nouzi. Otcovo léčení spolykalo skoro všechny jejich úspory, a když pak zemřel, zjistily obě ženy, že po něm zbyly ponejvíce dluhy. Teď tedy nastala skutečná nouze. Pozůstalá vdova i její v ten čas teprve čtrnáctiletá dcera se musely hodně ohánět, aby se jakžtakž uživily, a posléze si zvykly půjčky splácet tak, že si na to půjčily jinde. Občas také musely dát do zastavárny některé lepší kusy svého šatstva a nebylo výjimkou, že s počátkem nastupujícího podzimu musely nějaký čas ještě chodit v letním oblečení, to když se jim nepodařilo včas vyplatit ze zastavárny teplejší oděvy.

Tak se všelijak protloukaly světem, až po několika letech se dospívající Cecílie seznámila s pohledným tiskařem Františkem Ševčíkem, který tehdy pracoval v proslulé Bellmanově tiskárně. Slovo dalo slovo a po krátké známosti se 11. července 1867 nakonec vzali. Pro finanční situaci rodiny to byl nepochybně přínos, Ševčík byl navíc krátce po sňatku ve svém zaměstnání povýšen. Stal se nyní faktorem a pobíral u Bellmana 15 zlatých týdně, což byla velmi slušná mzda. Také obě ženy, jak mladá paní Cecílie, tak i její matka, se snažily domácnost finančně postavit na nohy. Obě pracovaly jako přistřihovačky v ústavu pro zhotovování vojenského prádla. Tato firma náležela židovskému továrníku Jeruzalémovi. Za tuto práci dostávala Cecílie týdně 2,5 zlatého, její matka pak 3 zlaté.

Zdálo by se tedy, že všechno se teď obrátí k lepšímu a ekonomická situace rodiny Ševčíkovy se konečně zlepší. Jenže dluhů po otci mladé paní zbývalo ještě dost a také menší dloužky, které si obě ženy kvůli živobytí nadělaly ještě před Cecilčinou svatbou, bylo nutno zaplatit. Mladá paní se ze všech sil snažila existenci oněch dluhů utajit před svým mužem, leč ze svého nevelkého platu nebyla schopna všechny dluhy zaplatit, a tak se stalo, že několikrát se věřitelé nakonec obrátili i na jejího manžela. Ševčík se skřípěním zubů tyto pohledávky za svou ženu zaplatil, ale večer pak doma obvykle bylo dost rušno, hlavně proto, že Cecilka o existenci dluhů mužovi nic neřekla. A to ještě Ševčík nevěděl, že z peněz, které jí dával na činži, ona občas splácela jiné pohledávky a na činži si pak musela zas jinde vypůjčit.

Takovým způsobem se Cecílie Ševčíková seznámila s lichvářkou Humpolcovou. Potřebovala si totiž před nějakým časem nutně vypůjčit 25 zlatých, aby vyplatila ze zastavárny své zimní šaty. Paní Mayerová, choť nadporučíka, ji upozornila, že Židovka Humpolcová půjčuje lidem peníze hotově i na směnky, ovšem za dost nevýhodných podmínek. Cecilka si však v tuto chvíli nemohla moc vybírat, peníze si od Židovky vypůjčila a poté ještě několikrát. Netušila, že se dostává do bludného kruhu, z něhož není úniku.

O Hromnicích roku 1870 si zas jednou potřebovala Cecilka vypůjčit peníze na činži, to když manželovy peníze použila na zalepení jiné díry v rodinném rozpočtu. Rebeka Humpolcová jí ochotně půjčila požadovaných 20 zlatých, ale zároveň předložila k podpisu kvitanci na 35. Mladé ženě nezbylo než tento lichvářský úrok přijmout. Když po čase opět přišlo na placení a Cecílie nejen že nebyla schopna Židovce částku vrátit, ale naopak potřebovala půjčit další peníze, Humpolcová s úsměvem peníze půjčila, ale zároveň předložila k podpisu kvitanci, která zněla už na 80 zlatých, což byla, jak víme, veškerá mzda mladé paní ze skladu prádla za osm měsíců. Cecilka tuto kvitanci opět podepsala.

Musíme upřímně přiznat, že si byla svého závazku vědoma a snažila se dluhy splácet. Tak Rebece Humpolcové uhradila ve třech splátkách vždy 15 zlatých, ale když se 1. července přiblížila doba další splátky, musela se mladá žena přiznat, že tentokrát nemá ani vindru. Humpolcová proto na základě předchozí dohody požadovala kromě dluhu ještě smluvní pokutu 1,5 zlatého za nedodržení splátky.

Dne 2. srpna se mladá paní vydala dokonce sama do bytu své věřitelky, aby prosila za posečkání alespoň v případě oné smluvní pokuty. Neuspěla. Lichvářka jí stroze oznámila, že už čekala dost dlouho. Druhý den pak přišla do malostranského bytu Ševčíkových, kde se dost neodbytně domáhala svých peněz. Nedostala je, a tak pohrozila, že zítra přijde znovu. Dobře si přitom všimla, že Cecílie se celá chvěje strachem při představě, že se o tomto dluhu dozví její muž. Mladá žena bez váhání přikývla, že tedy dlužnou částku do zítřka sežene. Jak, to ještě sama nevěděla. Hlavně aby už ta dotěrná baba zmizela z jejich bytu, než se muž vrátí domů!

Když toto vše policie zjistila, bylo rozhodnuto vykonat v bytě rodiny Ševčíkových prohlídku. Došlo k ní už dne 7. srpna a policie při ní nalezla v modlitební knížce desetizlatkovou bankovku. To samo o sobě ještě není nic podezřelého, ale vzhledem k tomu, v jakém nedostatku peněz se tato domácnost neustále potácela, byla existence tak vysoké bankovky podezřelá. Daleko horší ale bylo, že v rouře od kamen byla nalezena zánovní tobolka, v níž dcery Rebeky Humpolcové bezpečně poznaly majetek jejich matky.

Na základě tohoto nálezu pak byla druhý den vykonána v bytě další prohlídka, tentokrát ovšem provedená nikoli policií, nýbrž soudní komisí. Byt se skládal z jednoho pokoje, alkovny, kuchyně a komory. Ze dvora se vstupovalo do kuchyně a odtud potom buď vpravo do pokoje, nebo vlevo do komory. V pokoji, odkud vedlo okno do zahrady, stál divan, před ním stůl a malá stolička. Soudní komise se nemusela ani moc namáhat s hledáním stop, protože stěna vedle divanu, židle, postel i kamna, to vše bylo postříkáno krvavými skvrnami. Byly dobře viditelné, navzdory tomu, že je kdosi předtím otíral pískem. Podlaha před divanem byla také čerstvě umytá. Na půdě nalezla komise bankovku v hodnotě 50 zlatých, na níž bylo v růžku načmáráno rukou „Domaine Katzov“. Pozůstalí tuto bankovku podle nápisu rovněž ihned poznali. Když pak komise v bytě skončila svou práci, odnesla s sebou dlužní úpisy, dvě šňůrky skleněných perel, z nichž jedna taková se našla na stehně mrtvoly, a dále sekerku, jeden velký nůž a jeden menší.

Cecílie Ševčíková byla pak v noci 8. srpna i se svou matkou zatčena a při výslechu se nakonec ke svému skutku přiznala. Vypadala v tu chvíli jako člověk, kterému se velmi ulevilo. Není ovšem divu, zatížit si svědomí vraždou, to možná dokáže otrlý kriminálník, ale rozhodně ne mladá žena, která do té doby neměla se zákonem žádné střety. Když se po chvíli trochu uklidnila, otevřeně a upřímně policii vylíčila, jak to všechno vlastně bylo.

Místo činu, dům ve Valdštejnské ulici. Dnes zde sídlí belgická ambasáda. Foto Vladimír Šindelář, říjen 2012.

Cecílie druhý den, jak předtím lichvářce slíbila, peníze Rebece Humpolcové samozřejmě nepřinesla a ta se pak nakvašeně rozhodla, že si za dlužnicí dojde a tentokrát už se nedá jen tak odbýt. Když se ve tři čtvrtě na tři odpoledne onoho dne, 4. srpna, chystala Cecílie k odchodu do zaměstnání, spatřila, jak se k ní do bytu přes dvůr domu blíží její věřitelka. Mladé ženě se v první chvíli roztřásly nohy, protože pochopila, že tentokrát půjde opravdu do tuhého. Uvedla ji tedy dovnitř a v duchu si už začala chystat nějakou vhodnou omluvu.

Jenže lichvářka o nic takového nestála. Přece netáhla své staré kosti pěšky na Malou Stranu jen proto, aby zas poslouchala nějaké výmluvy! Mladá paní ji v slzách začala prosit, aby měla ještě osm dní strpení, že do té doby dlužnou částku určitě sežene, ale stará žena se tím obměkčit nedala, ba naopak, protože dobře věděla, jaký strach má Cecílie ze svého muže, začala vyhrožovat, že prý půjde za jejím manželem a bude peníze vyžadovat od něho. Cecilka si však ještě dobře pamatovala, jaký byl doma křik, když její muž zjistil, že mu bez jeho vědomí zastavila zimní kabát, který si pak musel ze zastavárny dojít sám vyplatit. Jestli měla z něčeho opravdu strach, pak to bylo prozrazení nových dluhů manželovi.

V tu chvíli se v ní najednou něco zlomilo, jak později u soudu přiznala. Náhle si vzpomněla, jaké ohromné úroky lichvářka za půjčku požaduje a že to byla vlastně ona, kdo ji vmanévroval do nyní už skoro neřešitelné situace. „Ta žena mne finančně zničila a nyní mne ještě chce vydat hněvu mého muže,“ řekla si v té chvíli a tuto větu potom doslovně zopakovala při policejním výslechu. A nějaký neznámý hlas jí pak najednou napověděl: „Zabij tu ženu a budeš mít už od ní konečně pokoj!“ Tato hrozná myšlenka v ní uzrála během několika minut. Rebeka Humpolcová v tu chvíli netušila, že jí zbývají už jen poslední chvilky života.

Cecílie si vzpomněla, že v kuchyni je sekera, a tak teď jen potřebovala nevítanou návštěvnici něčím zaměstnat. Sundala ze zdi nějakou zarámovanou fotografii a položila ji na stůl před Humpolcovou. Vyzvala ji, aby si snímek prohlédla, je prý velmi zajímavý. Ve chvíli, kdy stará žena vzala snímek do rukou, odběhla Cecilka do kuchyně. Tady zamkla dveře, aby ji nikdo z domácích nemohl vyrušit, a pak už odhodlaně uchopila sekeru. Poté rázně vkročila do pokoje.

Rebeka Humpolcová snímek v té chvíli už odložila stranou, ale stále ještě seděla na židli, zády ke dveřím do kuchyně. Když za sebou uslyšela kroky, neotočila se a tím si podepsala rozsudek smrti. Cecílie uchopila sekeru oběma rukama, rázně se rozmáchla a vší silou udeřila Židovku tupou stranou sekery zezadu do hlavy. Zasažená věřitelka klesla po úderu dopředu, směrem na podlahu. Ještě se pokoušela vztyčit, podpírala se rukama a sápala se po své vražedkyni, až jí na několika místech roztrhla šaty. Leč mladá žena už nemohla couvnout a byla odhodlána své dílo dokončit. Srazila stařenu k zemi, šlápla jí pravou nohou na prsa, aby se oběť nemohla bránit, a pak jí zasadila do obličeje další dvě nebo tři silné rány ostřím sekery. Rebeka Humpolcová jen krátkou chvíli chroptěla ve smrtelné křeči. Náhle jí klesly ruce a ona se přestala hýbat. Bylo po všem.

Mladá žena zůstala nad mrtvým tělem v první chvíli nehybně stát. Strnulým zrakem dlouho hleděla na zakrvácenou mrtvolu a v hlavě se jí zmateně honily myšlenky jedna za druhou. Co to jen proboha provedla? Nakonec se jí však vrátilo věcné uvažování a ona začala přemýšlet, co dál udělá s ležícím tělem, které ještě před chvílí bylo Rebekou Humpolcovou.

Nejdřív přinesla starý šátek a podložila jej krvácející mrtvole pod hlavu, aby se podlaha v pokoji tolik neušpinila. Potom uchopila tělo za nohy a s námahou je odtáhla do sousední komory. Během toho se trochu nadzvedla krinolína mrtvé stařeny a Cecílie se všimla, že mrtvá má vespod zástěru, z jejíž kapsy vyčnívá peněženka. Mladá žena usoudila, že je zbytečné ponechávat u mrtvoly peníze, které jí samotné mohou pomoci zaplatit její dluhy, a tak peněženku vytáhla. Nalezla u ní také malý pytlík na drobné peníze, ve které byly čtyři stříbrné šestáky a dva měděné krejcary. V peněžence byl notes, v němž Cecilka našla dvě bankovky po 50 zlatých a pak ještě 25 zlatek v mincích.

Mladá žena se rozhodla, že všechny šaty své oběti spálí. Mrtvolu zatím postavila zády ke stěně a přitáhla před ni starou almaru, která udržovala mrtvé tělo vestoje. Nad almarou sice vyčnívala hlava mrtvé ženy, ale i s tím si Cecilka věděla rady. Na trčící hlavu jednoduše naházela staré šatstvo. Pak se vrátila do pokoje a připravila si vodu a písek, jimiž vydrhla podlahu, stoličku i sekeru od krve. Kolem čtvrté hodiny měla nejhorší nepořádek uklizený. Hned nato rozdělala v kuchyni na ohništi silný oheň, aby si ohřála vodu na vyprání svých zakrvácených šatů. Zároveň v ohni spálila peněženku se všemi papíry, pytlík na drobné mince a také slunečník své oběti.

Když s tím byla hotova, ustrojila se, vzala si papírové bankovky a odešla na Staré Město, kde v Dlouhé třídě koupila u kupce Šálka za 4 zlaté látku na šaty. Pak odešla do obydlí Humpolcových a tam dceři své oběti zaplatila dlužnou částku 15 zlatých a zároveň bez řečí uhradila i penále za pozdní platbu ve výši 1,5 zlatého. Mladá Humpolcová nemohla tušit, že tyto peníze stály její matku život. Druhý den uhradila dluh 35 zlatých Anně Strotzerové, která pracovala v obchodě pana Jeruzaléma. Není bez zajímavosti, že Cecilka si tyto peníze vypůjčila proto, aby jimi zaplatila dluh kupci Karlu Wufkovi. Pomáhala si tedy tak, že jednu půjčku splatila tím, co si půjčila jinde. Čeština má pro takové počínání úsloví: vytloukat klín klínem.

Večer se mladá paní ještě zastavila u pana domácího a vyrovnala svůj dluh na nájemném, který činil 15,75 zlatých. Pak se vrátila domů a začala přemýšlet, že mrtvolu někde zahrabe.

Leč k tomu už nedošlo. V sobotu dne 6. srpna objevila mrtvé tělo za skříní její matka. Po počátečním úleku a dceřině vysvětlení, jak k tomu došlo, začaly obě ženy přemýšlet, jak se mrtvoly zbavit. Nakonec přijaly návrh, aby mrtvé tělo zašily do pytle a v nůši odnesly za Strahovskou bránu. Cecilka tedy ještě toho dne dopoledne koupila u kupce Weisse za 72 krejcarů 6 loktů leštěného plátna a také nůši s popruhy, za kterou dala dalších 92 krejcarů. Vše bylo připraveno.

Když pak onoho dne manžel po obědě opět odešel do zaměstnání, pustily se obě ženy do pochmurného díla. Cecilka nejdřív z koupeného plátna ušila pytel, potom stáhla z mrtvého a už poněkud zapáchajícího těla krinolínu a šátek. Obojí spálila v ohništi. Následně se s pomocí své matky pokoušela nacpat mrtvé tělo do pytle, jenže to se jim nezdařilo. Pytel nebyl dost velký a mrtvola se tam nevešla. Po marné námaze se nakonec obě ženy rozhodly, že tělo se musí rozdělit. Cecílie přinesla velký nůž, který předtím na kachlíku kamen nabrousila. Její matka tím nožem nařízla nohy oběti nad koleny až ke kosti, přinesla si další, ještě větší nůž, přiložila jej ke stehenní kosti mrtvoly a tupou částí sekery začala na nůž tlouci. Dělala to tak dlouho, až byla celá noha nakonec oddělena od zbytku těla. Stejný postup zopakovaly i na druhé noze oběti. Cecilčina matka pak podobným způsobem nařízla krk mrtvoly a její dcera údery sekerou na čepel nože odsekla hlavu od trupu.

Protože v komoře nebylo zrovna moc světla, rozsvítily si k této chmurné práci kromě lampy také svícen, který byl ozdoben závěsy ze skleněných perliček. Jedna z těchto perliček však během čtvrcení mrtvoly ze svícnu vypadla a skončila v záhybech mrtvého těla, kde byla později policií nalezena. Perlička se tak stala jedním z hlavních důkazů zlého činu.

Poté, co bylo mrtvé tělo rozčtvrceno, daly jej obě ženy do pytle, pytel omotaly nově koupeným plátnem a celý tento chmurný náklad vložily do připravené nůše. Cecilčina matka si naložila těžkou nůši na záda a kolem půl třetí obě vyšly z domu. Vydaly se po starých zámeckých schodech vzhůru na Hradčany, prošly Hradem a přes můstek došly až na hradby, odkud zamířily ke Strahovské bráně. Měly v úmyslu bránu obejít a složit svůj nepříjemný náklad někde v okolí vinice Petynky. Hledaly nějakou tajnou cestu, jak se dostat z města ven, ale když už byly skoro až u brány a stále nevěděly, jak se nenápadně dostanou z města, položila nakonec Cecilčina matka pytel s mrtvolou na hradbách do jednoho kouta u zahrady blízko Pohořelce. Pak se obě ženy přes Pohořelec odebraly domů.

Tím ale jejich práce toho dne ještě neskončila. V pět hodin odpoledne zabalily useknuté nohy spolu s hlavou do hadrů a opět se vydaly ven do města. Matka nesla nohy, Cecilka ve velké tašce hlavu. Původně měly v plánu někde pod Belvederem hodit oboje do vody, ale všude bylo tou dobou tolik lidí, že z tohoto plánu sešlo. Nakonec tedy matka pohodila kusy mrtvoly v blízkosti obecní plovárny, kde byly později nalezeny. Pak se obě ženy vrátily domů, pečlivě umyly všechny nástroje použité při čtvrcení mrtvého těla a Cecilka ukryla na půdu druhou papírovou padesátizlatku, za níž později chtěla vyplatit ze zastavárny své vlastní i manželovy svršky. To však už nestačila, pražská policie byla rychlejší.

Celou tuto temnou lichvářsko-mordýřskou historii měl koncem listopadu téhož roku uzavřít c. k. zemský soud v Praze. První jednání se konalo v pátek dne 25. listopadu 1870 a už dlouho před devátou hodinou, na kterou byl stanoven začátek, se před novoměstskou radnicí na Karlově náměstí tlačily velké davy zvědavců. Nebylo také divu, celá tato událost vzbudila v Praze nebývalý ohlas a nikde se o ničem jiném nemluvilo. Soudu předsedal rada Vávra, obžalobu zastupoval rada Neumel, advokátem obžalované byl dr. Černý.

Ti šťastlivci, kteří se dostali do soudní síně, byli velmi zvědavi na hlavní postavu celého tohoto příběhu, Cecílii Ševčíkovou. Nejspíš očekávali nějakou odpornou zrůdu a byli asi velmi zklamáni, když úderem deváté hodiny stráže do síně přivedly pohlednou mladou ženu, oblečenou do černých, fialově obroubených šatů. Cecilka byla prostřední postavy a útlého těla, její tvář byla i po několika měsících soudní vazby sympatická. Obžalovaná vstoupila do síně nejistým krokem a s očima sklopenýma k zemi. Podle pokynu stráží se posadila na lavici, kterou jí ukázaly, a pak si šátkem zakryla tvář.

Státní zástupce, pan rada Neumel, přednesl obžalobu. Hovořil německy, protože to byla rodná řeč obžalované, nezapomínejme, že Cecilka pocházela ze Stockerau u Vídně. Shrnul to, co jsme až dosud uvedli. Když se předseda soudu otázal Cecilky, zda onu vraždu spáchala, chvějícím se hlasem přiznala, že ano. Pak dostala slovo lékařská komise, která uvedla podrobnosti o nálezu mrtvoly a o následné pitvě. Poté soud předvolal celou řadu svědků – z rodiny oběti i z okolí obžalované.

Židovka Kateřina Jeitelesová vypovídala, že její přítelkyně Rebeka Humpolcová toho dne skutečně šla do Valdštejnské ulice pro dlužné peníze, což pak potvrdila i další známá Humpolcové, Rosa Mameles. Existenci dluhu potvrdil i majitel obchodu v Železné ulici Sem Fischl. Služebná Kateřina Válková zase dosvědčila, že viděla Cecilku s matkou, jak jdou s těžkou nůší na Pohořelec. Františka Rušková, kamarádka obžalované, viděla kritického dne Humpolcovou vcházet do bytu Ševčíkových, ale vyjít ji už neviděla.

Soud si také chtěl udělat co nejvěrnější obraz o osobě obžalované, a tak dal předvolat i značný počet svědků, kteří Cecilku znali z dřívějška. Mnozí z nich o ní vypovídali dosti příznivě.

Julie Pohlová, učitelka na hlavní škole u svatého Tomáše, Cecilku chválila. Prý o ní může říct jen to nejlepší, žákyně to byla mírná a tichá, chovala se vždy mravně. Také Alois Svraštil, učitel na škole u svatého Tomáše, Cecilku chválil. Dokonce uvedl, že roku 1860 byla v jeho třídě „první premiantkou“. Kupec Karel Wufka, k němuž Ševčíkovi chodili nakupovat, uvedl, že Cecilka byla vždy mírná, zdrženlivá a tichá dívka. Jednou mu zůstala dlužna peníze a on se proto obrátil na jejího muže, který dluh zaplatil. Antonie Vacková, nájemnice z domu, kde Ševčíkovi bydleli, s nimi žila v dobrých vztazích, prý na ni byli vždycky hodní. Prý by ji nenapadlo, že by Cecilka mohla spáchat takovou věc.

Pak dostal slovo státní zástupce, rada Neumel, který za všeobecného ticha žádal pro obžalovanou za zločin dokonané vraždy úkladné trest smrti. Advokát obžalované, JUDr. Černý, vyzdvihl dosavadní dobrou Cecilčinu pověst a její bezúhonnost, zejména se však zaměřil na lichvářské jednání oběti, která svým nemilosrdným postojem dohnala obžalovanou do situace, kdy Cecílie už nevěděla kudy kam. Výhrůžky, že se o všem dozví její manžel, z něhož měla strach, jí vtiskly do rukou vražedný nástroj. Byl to tedy okamžitý nápad, nikoli předem připravovaná vražda. Advokát samozřejmě tušil, jaký bude verdikt soudu, a proto už předem požádal soud, aby pro obžalovanou doporučil udělení císařské milosti.

Jeho předtucha se splnila. Po více než hodinu trvající poradě vynesli soudci rozsudek: trest smrti provazem. Cecilka vyslechla ortel kupodivu bez slzí a dost statečně. Když ji brzy nato stráž odváděla zpět do její cely, byl její krok pevný.

Poslední slovo ovšem měl, jako ve všech podobných případech, panovník. Císař František Josef vyhověl žádosti o milost a nejvyšší soud tudíž změnil ortel smrti na dvacetiletý žalář. Za mladou ženou posléze na dlouhá léta zapadla pevná vrata ženské trestnice v Řepích u Prahy. Její manžel využil možnosti, kterou mu už tehdejší zákon poskytoval, a dal se s ní záhy rozvést. Žil pak v soukromí ještě 15 let a roku 1885 nakonec zemřel na souchotiny.

Mezitím běžela léta. Cecílie Ševčíková v žaláři chřadla, protože vězení nikomu na zdraví ani na kráse nepřidá. Její matka, která se mezitím z Prahy vrátila domů do Stockerau, však na svou dceru přesto ani po letech nezapomněla. Počátkem roku 1886 se obrátila na císaře s poníženou suplikou, kde prosila, aby panovník její dceři odpustil poslední roky trestu. Její dcera je prý za svůj nerozvážný čin dlouhým vězněním už dost potrestána.

Císař této žádosti vyhověl, a tak po úředním potvrzení tohoto rozhodnutí mohl dne 2. března 1886 odjet státní zástupce Ježek do řepské věznice, kde si dal zavolat inspektora věznice, vrchní dozorkyni a zdejšího duchovního správce. Krátce jim sdělil, jaké je panovníkovo rozhodnutí, a pak dal předvolat vězeňkyni Ševčíkovou, která dosud nic netušila. O to radostnější bylo její překvapení, když slyšela, že jí byl zbytek trestu, tedy ještě celé 4 roky, odpuštěn.

Prošedivělá a sešlá žena, které bylo tehdy 38 let, pak třesoucíma se rukama převzala od správy věznice své úspory za práci v žaláři, objednala si fiakr a kolem poledne ještě téhož dne odjela do Prahy, odkud pokračovala nejbližším vlakem do Vídně. Teprve teď byl definitivní konec temného příběhu vraždy židovské lichvářky, která neodhadla, kam až mohou vést její přemrštěné finanční požadavky.

Od příběhu Cecílie Ševčíkové uplynulo už více než 140 let, ale přesto i dnes nám může posloužit jako důrazné varování. I v dnešní době se na nás ze všech stran hrnou nejrůznější nabídky na finanční půjčky či třeba nákup na splátky. Je těžké tomuto lákání odolat, ale příběh oné dávné vraždy na Malé Straně nám může být dostatečnou výstrahou. Každý, kdo si půjčuje peníze, by si měl dobře spočítat, zda je bude schopen splatit.

Případ ukradené kobylky

V soudní síni bylo dusno. Slunce už od rána pálilo ze všech sil na střechy hradeckých domů a chodcům na ulicích, pokud se jim nepodařilo dostat se včas někam do stínu, tekl pot čůrkem po zádech. A jestliže bylo na ulicích horko na padnutí, v síni, kde právě probíhalo jednání c. k. porotního soudu, to bylo ještě horší. Sluneční paprsky sem sice, pravda, přímo nesvítily, ale i tak tu bylo vedro k zalknutí. Členové soudního tribunálu, c. k. zemský soudní rada Pokorný a c. k. sekretář krajského soudu Příhoda, co chvíli poposedali na svých židlích s vysokými opěradly, to když cítili, jak se jim propocené košile pod těžkými taláry lepí na tělo. Ani soudní adjunkt Merhaut na tom nebyl o nic lépe. Jedině c. k. zemský soudní rada Balthasar, takto předseda porotního soudu v Hradci Králové, se rozhodl, že na sobě nedá nic znát. Také jeho trápilo červnové vedro, stejně jako ostatní, ale protože v této chvíli byl nejvýše postaveným soudním hodnostářem v sále, snažil se zachovat povinné dekorum ze všech sil. Nemohl přece dát najevo, jak jej právě projednávaný případ vcelku banální krádeže, navíc v letním horku, nudí. Zatímco na ostatních členech soudu bylo patrné, že by už nejraději seděli někde v příjemnějším prostředí, předseda soudu se tvářil stále stejně vážně, jen občas zalovil kdesi v záhybech dlouhého taláru, vylovil pečlivě složený kapesník a způsobně si jím lehce osušil čelo.

Ani diváci v soudní síni na tom nebyli lépe, jenže ti nebyli tolik na očích, a tak si pánové postupně začali povolovat vázanky u krku a zlehka se ovívali svými klobouky, zatímco v rukou dam se objevily vějíře. I tak se všem perlil na čele pot.

A jestliže bylo v soudní síni horko k zalknutí, dvojnásob hůře muselo v tu chvíli být oněm šesti hříšníkům, kteří teď společně seděli na lavici obžalovaných. Václava Holzknechta, Jana Svobodu, Václava Turka, Františka Fiedlera, Aloise Kopřivu a Františka Burdyse sem přivedli vězeňští dozorci přímo z jejich cely ve zdejší krajské věznici. Státní zástupce jim kladl za vinu, že v noci ze 17. na 18. října 1876 ukradli z neuzamčeného dvora rolníka Vojtěcha Žida v obci Lípa jednu starší kobylu – fuksu v ceně 150 zlatých, dále jednu mladší kobylku – fuksu v ceně 250 zlatých, k tomu chomout za 8 zlatých a navíc ještě velký žebřiňák v ceně 100 zlatých, tedy majetek v úhrnné ceně 508 zlatých. Ze svého lupu se však dlouho neradovali. Záhy byli vypátráni, a tak se dnešního dne, 15. června 1877, mělo před c. k. porotním soudem v Hradci Králové rozhodnout o jejich dalším osudu. Václav Turek byl navíc žalován podle zákona č. 108 z 1873 roku také pro potulku, což se ve srovnání s krádeží v relativně vysoké hodnotě jevilo jako naprostá maličkost.

Právě Václav Turek je neslavným hrdinou našeho příběhu, ačkoli to v tuto chvíli nikdo v soudní síni ještě netušil. Turek byl pohodným v Hořicích a v době našeho vyprávění mu bylo 25 let. Byl ženat, ale jej příliš nelákala, proto se raději potuloval po okolí a prostředky pro obživu si obstarával všelijak. Nyní tedy stál před soudem, ale nebylo to v jeho životě poprvé. Už jednou se dopustil veřejného násilí a těžkého poškození na těle. Za veřejné násilí tehdy dostal jen dva měsíce, ale později už soud nebyl tolik shovívavý, a tak za těžké poškození na těle, což bychom dnes označili jako ublížení na zdraví, dostal jeden rok těžkého žaláře. Nyní tedy stál před soudem už potřetí. Dnes bychom o něm patrně řekli, že byl recidivista. Každopádně jeho předchozí konflikty se zákonem mu teď před soudem dost přitížily a Turek, stejně jako všichni ostatní obžalovaní, správně tušil, že ani tentokrát kriminálu neujde.

Hradec Králové na staré pohlednici z roku 1914. Ze sbírek Městského muzea v Netolicích.

Seděl na lavici obžalovaných a zlobně sledoval průběh soudního jednání. Tiše se užíral vztekem na státního žalobce, dr. Janečka, který zde poměrně přesně vylíčil, čeho se obžalovaný se svou partou měl dopustit. Turek se v duchu zlobil o to víc, oč tušil, že státní žalobce má vlastně pravdu. Turkova tlupa ukradla dvě kobyly a žebřiňák, a teď tedy všechny čekal patřičný trest. Někdejší hořický pohodný chápal, že zlé skutky musejí být potrestány, ale měl doma mladou, dvaadvacetiletou ženu a představa, že on teď půjde na několik let do kriminálu, zatímco ona bude vystavena posměchu ulice a po čase si stejně najde nějakého jiného chlapa, byla pro něj nesnesitelná. Podíval se po očku na své ostatní komplice, zda s tímto jeho názorem souhlasí, jenže lavice obžalovaných je takové zvláštní místo, kde se často lámou lidské charaktery. Zatímco předtím parta táhla za jeden provaz, teď na lavici obžalovaných bojoval každý především sám za sebe. Na jeho úpěnlivý pohled tedy nikdo z kamarádů nereagoval. Ostatně, co jim bylo do toho, jak si Turek do budoucna zařídí své manželství. Václav Holzknecht, Jan Svoboda a ostatní ze zlodějské party s temnou předtuchou hleděli vstříc soudnímu jednání, které se pomalu, ale jistě blížilo ke svému finále. Že je porota uzná za vinné a soud je pak pošle do „báně“, to bylo už jasné, teď šlo jen o to, kolik let každému z nich přísně se tvářící předseda soudu Balthasar nadělí.

Rozhodný okamžik konečně přišel. Porotci se odebrali k poradě, a když se po krátké chvíli vrátili do soudní síně, nedalo se z jejich vážných tváří zatím vyčíst vůbec nic. Na otázku předsedy soudu pak hlavní porotce konstatoval, že porota v otázce potulky poměrem hlasů 5 ku 7 zprostila Václava Turka viny. Mladý pohodný radostně poposedl na lavici obžalovaných, protože něco takového nečekal. Ach, jaký to byl krásný pocit, když spolu se svým jménem uslyšel verdikt: nevinen. Radoval se však předčasně. Žaloba pro potulování v této chvíli nebyla pro soud podstatná. Ve srovnání s krádeží koní to byla vcelku zanedbatelná maličkost.

Vrchní porotce četl dále a Václavu Turkovi se náhle orosilo čelo a jeho radost byla ta tam. Porota totiž poměrem hlasů 8 ku 4 konstatovala, že hořický pohodný Turek byl uznán vinným z krádeže koní a povozu. To bylo zlé. Turkovi se v tu chvíli zatmělo před očima a jen jako z dálky slyšel přísný hlas předsedy soudu, který jej vzápětí odsoudil za tuto krádež do těžkého žaláře na šest let. Obžalovaný, nyní už vlastně odsouzený, klesl zpátky na tvrdou lavici, ačkoli měl v tuto chvíli ještě vstoje vyslechnout zbytek rozsudku, jenž posílal do vězení i jeho někdejší kumpány.

Jenže společníci teď odsouzeného zajímali ze všeho nejmíň. Uvědomil si, že jeho temná předtucha se stala skutkem, ba co víc, byla ještě překonána. Očekával za krádež koní tak nanejvýš rok. A teď najednou šest let!

Před očima v tu chvíli spatřil tvář své mladé ženy Anny. Slyšel už v duchu posměšky, které si ona v Hořicích bude muset každodenně vyslechnout. Nejen že je manželka pohodného, tedy sníženého člověka, který byl často řazen do stejné škatulky jako třeba kat, ale ještě ke všemu má muže zloděje a kriminálníka. A když je zločinec on, kdoví jestli ona, jeho žena, v něčem taky nemá prsty? Fuj, odplivnou si před ní bohatí tatíci z Hořic a jejich nafintěné paničky jen pohrdavě nakrčí nosíky: co byste čekali od rasovy ženy? Stejně je to asi pěkná rodinka!

Takové chmurné myšlenky se teď honily hlavou odsouzence. Snad právě někdy v této chvíli se pevně rozhodl, že před takovým chmurným osudem svou ženu za každou cenu zachrání. Vůbec si přitom patrně neuvědomoval, že ji do této situace vlastně dostal především on sám.

Z těchto myšlenek Václava Turka náhle vzbudil ruch v soudní síni. Uvědomil si, že diváci vstávají, a líčení je tedy u konce. K šestici odsouzených teď přistoupili dozorci Bräumich, Pěnkava a Vaska. Každý z nich měl na starosti dva vězně a teď nastala chvíle, kdy měli jednotliví dozorci odvést „své“ vězně zpět do jejich cel.

Z opatrnosti byla každá dvojice umístěna na jiném patře věznice. Když začal v Hradci Králové roku 1850 fungovat i nově zřízený krajský soud, začalo se uvažovat o stavbě nové věznice. Město pro tento účel postoupilo státu dva jednopatrové domy č. p. 101 a 102 v Dlouhé ulici, ale záhy se ukázalo, že to nebude stačit, a tak k nim přibyl ještě dům č. p. 103. Plány na novou věznici vydražil (tak se v té době říkalo tomu, co dnes nazýváme výběrovým řízením) stavitel Jan Kunz z Hořic. Tehdy se stavělo rychle, a tak práce na nové věznici začaly roku 1858 a už příštího roku byla stavba hotova.

V přízemí dvoupatrové budovy byla přijímací kancelář a dva byty, jeden pro správce věznice, druhý pro jednoho z dozorců. Dále tu byla koupelna pro vězně, skladiště oděvů a také márnice. V prvním patře se nacházelo šest kanceláří, ordinace vězeňského lékaře, byty pro dva dozorce a především 17 vězeňských cel. V druhém poschodí byla kaple zasvěcená svatému Janu Nepomuckému, zasedací místnost, síň pro svědky, dvě samotky (jedna pro muže, druhá pro ženy), vězeňská nemocnice, další služební byt pro dozorce a pak 12 cel pro odsouzence. Později byla kaple upravena na soudní síň včetně prostoru pro porotu a divácké galerie, takže samotná kaple byla přemístěna jinam. A právě v této soudní síni se dnešní líčení konalo.

Nyní tedy bylo po všem. Tento vcelku banální příběh, jakých bylo tehdy mnoho, se chýlil ke svému konci. Rozsudek byl vynesen, krádež koní a povozu byla náležitě potrestána a vězni se měli vrátit do svých cel. Tváře jednotlivých pachatelů byly bledé, snad si mysleli, že ruka zákona nebude tentokrát tak tvrdá. Zejména Václav Turek zcela jistě šestiletý žalář nečekal. Teď se viditelně vztekal, a když jej dozorce vyvedl ze soudní síně na chodbu, začal volat, že musí mluvit se svou ženou. Opakoval to ještě několikrát, a tak se v dozorci Bräumichovi hnulo dobré srdce. Věděl, že dole v průjezdu soudní budovy už celé půldne postává se šátkem na očích uplakaná Anna Turková. Sám ovšem rozhovor odsouzeného s manželkou povolit nemohl. Vrátil se proto zpět do soudní síně, kde se obrátil se žádostí na vyšetřujícího soudce tohoto případu, c. k. soudního příručího Aloise Löwa. Krátce mu vysvětlil, oč se jedná, a ještě doplnil, že by možná bylo správné Turkovu přání o rozmluvu s manželkou vyhovět, jinak prý zase bude v cele vyvádět a tropit povyk.

Vyšetřující soudce už byl na odchodu domů a žádost vězně o rozmluvu s manželkou mu nepřipadala nijak podezřelá. Soud už byl skončen, takže nějaká domluva třeba o případném alibi z vězňovy strany byla tak jako tak už bezpředmětná, a navíc, pokud má člověk jít na šest let do vězení, je jistě zapotřebí předtím s manželkou nějak dohodnout podrobnosti o jejich dalším životě a fungování domácnosti.

Vyšetřující soudce tedy proti setkání Václava Turka s manželkou nic nenamítal. Jak jsme už řekli, chystal se domů, byl večer a on toho měl dnes za celý den dost. Proto na dotaz dozorce jen krátce pokývl hlavou a tím považoval celou věc za vyřízenou. Dozorce se tedy vydal dolů po schodech a v průjezdu Anně Turkové řekl, že setkání je povoleno, a vyzval ji, aby s ním šla nahoru do prvního poschodí.

Mladá žena tedy v doprovodu dozorce nejistě vyšla po schodech nahoru. Zatímco dozorce se v těchto zdech pohyboval denně a cítil se tu vlastně doma, Anna Turková sem vstupovala s rozechvělým srdcem a jistě i s uctivou bázní před přísnou rukou zdejší spravedlnosti. Pak ale na chodbě spatřila svého muže. I když s ním mnoho štěstí v životě neužila a on se poslední dobou toulal krajem a nechával ji dlouhý čas samotnou, přesto to byl její zákonný manžel a mladá žena jej tiše, ale oddaně stále milovala. Bylo jí teprve 22 let a s manželem spolu nebyli ještě tak dlouho, aby jim společný život stačil zevšednět.

Když teď na chodbě věznice spatřila svého muže, dala se najednou znovu do pláče. Teprve nyní si naplno uvědomila, že jej patrně celých šest let neuvidí. Okolní svět se jí znovu zamžil slzami a ona přitiskla k očím už úplně promáčený kapesník.

Václav Turek také vypadal, že svou ženu rád vidí. Mladá žena k němu přišla blíž, dojatým hlasem jej oslovila a pak mu položila svou hlavu na prsa. Vězni uvnitř věznice nebyli spoutáni, a tak nyní i manžel mohl svou ženu obejmout kolem ramen. Podle pozdějšího svědectví dozorce k ní promluvil „mírným a milostným hlasem“, aby neplakala. Poté ji začal vášnivě líbat. Okolo stojící dozorci se v té chvíli diskrétně dívali jinam. Snad právě proto si nevšimli, že Václav Turek drží na prsou své ženy pravou ruku nějak podivně zaťatou v pěst.

Co se vzápětí stalo, událo se tak rychle, že nikdo z dozorců nestačil udělat vůbec nic. Václav Turek svou ženu stále ještě v objetí najednou přitiskl na zeď a jeho pravá ruka, dosud přitisknutá k ženině hrudi, se začala točit. Vypadalo to, jako by své ženě do prsou cosi vrtal. Pak náhle dozorci zaslechli pronikavý ženský výkřik „Ježíš Maria!“, a když se otočili, spatřili už jen Annu Turkovou klesat k zemi. Krev z rány na její hrudi stříkala na všechny strany.

Vyšetřující soudce Isakovič, který právě odcházel po chodbě ke schodišti, se tak stal nečekaným účastníkem této tragické scény. Zachytil klesající ženu a opatrně ji položil na zem. Víc v dané chvíli nestačil udělat. Byl z této události šokován, stejně jako dozorci přítomní na chodbě. Anna Turková zde přímo před jejich očima po několika okamžicích zemřela. Ani přítomnost lékaře v soudní budově by však život mladé ženy patrně nezachránila. Při pozdějším ohledání bylo zjištěno, že na levé straně hrudníku, asi 2 centimetry pod bradavkou, se nachází bodná rána, široká asi 25 milimetrů, která směřovala kolmo na hrudník. Rána zasáhla levou srdeční komoru a smrt mladé ženy byla v dané chvíli neodvratná. Jak konstatovali oba pitvající lékaři, MUDr. Karel Bayer a MUDr. Moric Zippe, ani okamžitá lékařská pomoc by Annu Turkovou už nezachránila. Vraťme se ale zpět na vězeňskou chodbu.

Když Václav Turek svou ženu smrtelně zranil, vypadal chvíli jako člověk, který je zcela bez sebe. V pravé ruce stále ještě držel zakrvácený nůž. Toho si nakonec všiml vyšetřující soudce Isakovič a začal volat na dozorce, aby vězni zbraň vzali. Jenže vrah se ničemu takovému zjevně nehodlal podvolit. Naopak se rozehnal po blížícím se dozorci Baümichovi s takovou silou, že dozorce musel, jak později doslova uvedl v protokolu, „rychle zpátky couvnouti.“ Pachatel se vzápětí rozběhl dolů po schodech z budovy, jenže vrata už byla zamčená. Jinak by se mu byl útěk nejspíš podařil, protože všichni dozorci na chodbě byli zaskočeni tím, co se stalo. Takto se však Turek za neustálého křiku a nadávek vrátil po schodech nahoru, tentokrát až do druhého patra, do cely číslo 35. Cestou odhodil nůž pod schodiště, kde jej později dozorci nalezli.

Proč se vrah po činu vrátil zpět do své cely, to nikdo uspokojivě nevysvětlil. Můžeme se jen domnívat, že když se rozrušený Turek nedostal ven ze soudní budovy, nakonec rezignoval. Pochopil, že osud stojí proti němu, a tak se vrátil zpátky do svého příbytku, můžeme-li vězeňskou celu takto nazvat.

Cestou po chodbě v silném rozrušení vykřikoval, že když teď svou ženu zabil, nechť je zastřelen. Bylo by prý škoda dávat katovi za jeho popravu 50 zlatých. Ostatně, on sám je pohodný a dokáže prý i sám se sebou skoncovat. Na tuto jeho nabídku ovšem nikdo nepřistoupil a Václav Turek se už za pár dnů, 21. června, znovu octl před soudem. Tentokrát tu ovšem nebyl kvůli krádeži koní a žebřiňáku, nyní předstoupil před soud jako vrah vlastní ženy.

Dokazování bylo tentokrát krátké, vždyť vražda se stala téměř před očima několika dozorců a vyšetřujícího soudce Isakoviče. Dozorci také poznali onen zavírací nůž nalezený pod schody jako předmět, kterým se po nich pachatel poté, co zavraždil manželku, oháněl.

Ani sám Václav Turek ostatně nezapíral. V tomto případě by to ani nešlo. Přiznal, že na vraždu své ženy myslel ve vězení už delší dobu. Jeho žena prý byla po předchozím těžkém porodu stále churavá a on se rozhodl, že pokud bude za krádež koní skutečně odsouzen, že požádá o rozmluvu s manželkou a přitom ji zabije, aby ji zde v tomto zlém světě nenechával samotnou. Za tím účelem ukrýval ve své botě kapesní nůž. Ten těsně před činem vytáhl, otevřel a pak držel v sevřené pěsti pravé ruky.

Těsně před zahájením soudu se sice Turek pokoušel vyšetřujícímu soudci vcelku zbytečně nalhávat, že jeho žena se na chodbě soudu zavraždila sama, ale tato verze neměla už od počátku žádnou naději na úspěch. Existovala celá řada očitých svědků a také oba lékaři, kteří prováděli pitvu Anny Turkové, naprosto vyloučili, že by si toto zranění mohla mladá žena v sebevražedném úmyslu sama způsobit. Pachatel proto už dále nezapíral. Nemělo to smysl. Porotci nyní měli odpovědět na otázku, zda Václav Turek svou manželku usmrtil bodnutím nože a provedl to způsobem potutelným, jak byla tehdy nazývána zákeřná vražda. Žádné polehčující okolnosti nebyly shledány.

Porota se pak odebrala k poradě a v soudní síni se zatím rozpoutal tlumený šum, jak si diváci sdělovali své dojmy. Bylo zde přítomno i mnoho žen, vždyť vražda manželky přímo ve věznici, to byla věc, která se všech hradeckých žen bytostně dotýkala. A právě ženy byly toho názoru, že by vrah manželky měl být potrestán co nejpřísněji.

Rozsudek smrti nad Václavem Turkem. Státní oblastní archiv Zámrsk, fond Krajský soud Hradec Králové, č. j. 430/1877.

Obžalovaný zatím seděl na lavici se sklopenou hlavou a okolí si nevšímal. Věděl, že rozsudek bude přísný, a i přes své předchozí řeči o sebevraždě se verdiktu soudu ve skutečnosti bál. Jako by už cítil stín blížící se šibenice.

Porotci stále nepřicházeli a napětí v síni vzrůstalo. Na čele Václava Turka se objevil pot. Náhle se otevřely boční dveře a porotci konečně vstoupili s vážnými obličeji zpět do soudní síně. Už při prvním pohledu do jejich přísných tváří Václav Turek pochopil, že je odsouzen.

A skutečně tomu tak bylo. Obžalovaný byl uznán vinným z vraždy své ženy všemi hlasy a pouze jediný hlas byl proti, když porotci odpovídali na otázku, zda k vraždě došlo „způsobem potutelným“. Na základě výroku poroty pak krajský soud v Hradci Králové odsoudil Václava Turka za vraždu manželky k trestu smrti provazem.

Vycházkový dvůr valdické věznice počátkem 20. století. Snímek ze sbírek Kabinetu historie a dokumentace Vězeňské služby ČR.

Bledého kandidáta šibenice ihned obstoupili ze všech stran dozorci, kteří tentokrát už rozhodně nehodlali připustit nějakou další blamáž při Turkově odchodu ze soudní síně. Rázně vyvedli odsouzeného na chodbu a zamířili s ním k jeho cele. Václav Turek se sotva stačil mžitkem oka podívat do míst, kde se ještě před několika dny loučil se svou mladou ženou. Jenže dnes byla chodba pustá a prázdná.

Nyní už záleželo jen na panovníkovi, zda odsouzenci k smrti udělí milost, či nikoli. Císař František Josef však příliš nestál o to, aby někdejší pohodný, pak zloděj koní a nakonec i vrah Václav Turek skončil svůj život v katově oprátce. Udělil vrahovi milost, což ovšem neznamenalo, že by se snad Václav Turek dostal na svobodu. Vídeňský kasační soud jej totiž za onen zlý skutek odsoudil k těžkému žaláři na dvacet let. Už o několik dní později zapadla za Václavem Turkem pevná vrata někdejšího kartuziánského kláštera ve Valdicích.

Zde, mezi nejtěžšími zločinci, mohl nyní tento muž po dlouhá léta přemýšlet o svém životě, svých skutcích a také o své milující ženě, jejíž mladý život tak krutě a zároveň „potutelně“ přerval.

Chladný únorový den

Zvonek nad dveřmi kavárny zacinkal a zevnitř zazněl rozmarný dívčí smích. Pak se dveře najednou otevřely a z kavárny vyšly dvě rozesmáté dívky. První z nich byla už na první pohled velmi mladá. Mohlo jí být asi tak šestnáct let. Její společnice, dívka s poněkud vážným výrazem ve tváři, se zdála být o trochu starší. Nezaujatý divák by jí hádal asi tak dvacet, možná až pětadvacet let. Obě vyšly ven do pražských ulic, plných čvachtajícího špinavého sněhu, který se místy změnil v mokrou břečku. Okolí kostela svatého Havla s přilehlým tržištěm, Melantrichova a Rytířská ulice, to vše se teď na konci února 1880 lesklo tajícím sněhem a ze všech okapů se ozývalo tiché zurčení vody, která stékala ze střech. Nebyla žádná velká zima, spíš mokro a lezavo, které zalézalo za nehty, promáčelo i ty nejpevnější botky a hrozilo, že ti, kdo se zapomněli pořádně obléknout, budou mít nejspíš v dohledné době rýmu a kašel.

Obě dívky si však z ničeho takového těžkou hlavu viditelně nedělaly. V kavárně, odkud zrovna s tak veselou vyšly, popily čaj, víno a také nějaký likér, a proto se jim tvářičky zabarvily dočervena a jejich oči jen svítily. Ta starší z nich dokonce vypadala, že toho vypitého vína na ni bylo až dost. Šla trochu nejistě a v jednu chvíli se musela při chůzi opřít o svou mladší společnici. Ta sice vypila v kavárně zhruba stejně tolik, ale přes svůj mladý věk byla patrně zkušenější, a tak na ni alkohol zdaleka tolik neúčinkoval.

Když dívky vyšly z kavárny, nejprve se na nějakou chvíli zastavily venku a ta mladší se pokoušela té starší rychle dovyprávět jakousi rozmarnou historku s veselým koncem. Jakmile domluvila, propukly obě dvě v smích, a když se dosyta nasmály, dostala ta starší báječný nápad: když si spolu užily tak hezké odpoledne, nepůjdou přece ještě domů. Začíná se sice stmívat, ale na večerní procházku pražskými ulicemi není nikdy pozdě.

Mladší dívka proti tomu vůbec nic nenamítala, a tak obě záhy vykročily do Rytířské ulice a pak Novými alejemi, jak se tehdy jmenovala nynější Národní třída, k Vltavě. Došly až ke starému řetězovému mostu, který stál na místě dnešního mostu Legií u Národního divadla. Dívky řetězový most přešly a na smíchovském nábřeží zahnuly vlevo, směrem k dnešnímu Jiráskovu mostu.

Řetězový most, vedoucí v dobách našeho příběhu od Národního divadla na Újezd. Přes něj přešly na druhý břeh Vltavy obě dívky, nazpět se však vrátila už jen jedna. Pohlednice ze sbírek Městského muzea v Netolicích.

Šly jen pomalu, občas se zastavily, to když jedna či druhá potřebovala říct své společnici něco veselého. V tu chvíli se rozhlaholil veselý smích, který se ozvěnou odrážel od zdí okolních domů. Vypité víno však zejména na starší z dívek účinkovalo natolik, že jí i v tomto lezavém počasí bylo stále větší horko. Nakonec už to nevydržela, zastavila se uprostřed chodníku a svlékla si svůj černý zimní plášť. Chvilku se váhavě rozhlížela, co s ním, a pak její zrak padl na druhou dívku. Ta byla oblečena daleko skromněji a naopak vypadala, že jí co nevidět bude zima. Starší dívka tedy té mladší přehodila přes ramena svůj plášť. Její společnice nejenže neprotestovala, ale dokonce si kabát zapnula na všechny knoflíky. Potom si urovnala kolem krku kožešinový límec a na ruce si navlékla teplý rukávník. To všechno jí předala starší dívka spolu s kabátem, sama si nechala jen blůzičku. I tak se zdálo, že je jí až dost horko. Pak se opět drobnými krůčky s častými zastávkami pustily po smíchovském nábřeží směrem k Jiráskovu mostu.

Pohled na Vltavu onoho dne, 25. února 1880, však nebyl nijak povzbuzující. Blížící se jarní tání zvýšilo hladinu řeky. Vltava temně hučela a okolní chodci si teprve teď začínali uvědomovat ohromnou sílu vodního živlu. Po temné hladině občas plul kmen stromu, nějaká prkna, a dokonce i utržená psí bouda, přičemž o osudu jejího obyvatele si nikdo nemohl dělat žádné iluze. Vlny s hlasitým šuměním narážely na zdi pražských nábřeží a v dáli se tříštily o pilíře Karlova mostu. Tehdy ještě nikdo netušil, co velká povodeň o deset let později s tímto nejslavnějším pražským mostem natropí.

Dívky na své noční pouti Prahou dospěly až k americkému mlýnu, tedy přibližně do míst, kde je dnes Palackého most. Po celou tuto cestu zůstávala starší z obou slečen viditelně pozadu. Neustále pohlížela z nábřeží dolů do hučící vody, jako by ji tam něco přitahovalo. Když se po chvíli obě poutnice přiblížily k mlýnu na nábřeží, všimla si ta starší, že u mlýna jsou zděné schůdky, které vedou k řece a dosahují až k temné hladině. Podlehla okamžitému nápadu a opatrně vstoupila na první schod. Sestoupila na druhý a pak na další a další.

Netrvalo dlouho a stála sotva metr od běsnící vltavské hladiny. Zvědavě nahlížela do vody a občas se trochu, jen docela opatrně naklonila, aby se pak zas rychle a se strachem v očích vrátila zpátky. Temná hučící řeka vzbuzovala respekt. Jak se tak starší z dívek s mrazením v srdci nakláněla nad rozvodněnou řeku, ani si nevšimla, že její mladší společnice také vstoupila na kamenné schůdky a pomalu se k ní blíží. Jistě jen proto, aby se i ona pokochala nebezpečnou blízkostí rozbouřené Vltavy…

Pan Ferdinand Stroš, oficiál zemědělské rady, byl vážený úředník a počestný měšťan na Královských Vinohradech. Přestože nebyl ženat, žil ve spořádané domácnosti, kterou mu obstarávaly jeho dvě mladší sestry. Obě byly dosud svobodné, a tak jim nečinilo žádnou potíž vést bratrovu domácnost. Bude to jistě dobrá zkušenost, až se jednou objeví ten pravý nápadník a ony si pak budou zakládat svou vlastní domácnost. Mladší ze sester, Anna, které bylo teprve 23 let, zatím žádného vhodného ženicha nepotkala, ale její o 4 roky starší sestru Antonii občas vídali sousedé na ulici, jak se vede zavěšena do pana Humla, váženého muže, který bydlel jen o několik ulic vedle. Zvědavé sousedky si doma potichu šuškaly, že už je asi ruka v rukávě a svatba je na spadnutí. Záhy se ukázalo, že se nemýlily.

Zatím se však obě Strošovy sestry staraly o domácnost svého bratra, a protože z jeho úřednického platu by jejich domácnost nevyšla, šily doma šaty na zakázku. Nebránily se ani různým opravám či úpravám starších oděvů, a jelikož byly dost šikovné, o zákazníky, či spíše o zákaznice neměly nouzi. Šily ve svém vinohradském bytě od rána do večera, jen jim trochu vadilo, že hotovou práci pak bylo třeba odnést domů zákaznicím. To byla tehdy běžná praxe, zatímco v našich časech musí naopak občan pro hotovou zakázku přijít sám.

Ne snad že by sestrám nějak vadila chůze po Praze. Naopak, potkaly spoustu známých a leccos zajímavého viděly, jenže doma čekala další práce, a tak co ve dne prochodily se zakázkami, to pak musely po nocích pracně dohánět. Při jedné z těchto cest s hotovou prací se u zákaznice sestry potkaly s mizerně oblečenou dívkou, která se tam poptávala, zda by milostpaní nepotřebovala služku. Milostpaní ji suše odbyla, ale sestry Strošovy v té chvíli napadlo, zda by nějaká pomocnice v domácnosti jejich problém s roznáškou zakázek nevyřešila. Hned na místě se tedy té dívky zeptaly, zda by nechtěla za nocleh, jídlo a nějaký ten krejcar pomáhat u nich v domácnosti. Dívka, která se jim představila jako Petronila Kynčlová, s touto nabídkou přeochotně souhlasila. Vypadala, že už několik dní nic nejedla, a podle kruhů pod očima se dalo soudit, že ani nespala.

Domácnost Strošových na Vinohradech tedy dostala novou obyvatelku. Sestry přidělily Petronile postel, svěřovaly jí některé drobnější domácí práce a také ji zaučovaly do šití a oprav oděvů. Všechno se zdálo být v pořádku, jen jejich bratr úředník z příchodu mladé dívky nebyl nijak nadšen a dával jí to všemožně najevo. Petronila se totiž záhy změnila a Ferdinand Stroš pochopil, že dívka ve skutečnosti není žádná nešťastná, životními zkouškami stíhaná chuděra, nýbrž protřelá a všemi mastmi mazaná prospěchářka, která se snaží pokud možno žít na úkor jiných.

Brzo se začala domácím pracím vyhýbat, a co se týče šití, ani tady se nijak nepřetrhla. Čím dál častěji začala chodit do města, po návratu jí vesele svítily oči a kolem ní se šířil odér levného likéru nebo vína. Když se jí pán domácnosti optal, kde že byla, uvedla Petronila jména několika obskurních podniků, kde se scházela spodina, tuláci a lidé bez zaměstnání a nechyběly tam samozřejmě ani pouliční holky.

Stroš si to zatím nechal pro sebe. Původně se sice snažil sdělit své podezření sestrám, ale ty jej hned v počátku odbyly: Petronila je přece taková nešťastná chudá dívka a on ji tak ošklivě podezírá. Ale aby přece jen bratrovi trochu vyhověly, nakonec se rozhodly, že když Petronile práce v domácnosti moc nevoní, ať tedy vyřídí jejich pochůzky po zákaznících, které jim až dosud zabíraly tolik volného času. Ten teď obě mladé dámy hodlaly více využít k šití.

Petronila tedy obdržela od sester několikery hotové či spravené šaty, aby je roznesla zákaznicím a zároveň od nich vybrala peníze. Několik prvních dnů to vcelku dobře fungovalo, potom se však Petronila vrátila domů s báchorkou, že šaty sice zákaznici předala, ale ta prý neměla doma hotové peníze. Dluh prý zaplatí až za týden. Následující den se takto vrátila s prázdnou dokonce od dvou zákaznic a tak to šlo po několik dní. Zatímco sestry ještě nepojaly žádné podezření, jejich bratr byl opatrný úředník, kterému procházely rukama velké peníze, a měl rád ve všem pořádek.

Ferdinand Stroš hned uhodl, jak se asi věci mají. Nelenil a sám obešel několik zákaznic, aby je upomenul ohledně zaplacení dluhu. Leč všechny dámy se důrazně ohradily: jaké dluhy, vždyť peníze za šaty předaly té dívce, která jim zakázku přinesla.

Pečlivý úředník Stroš toho měl teď právě dost. Vztekle dorazil domů, Kynčlové pustě vynadal, přičemž nešetřil i takovými výrazy jako „zlodějka“, a pak ji z bytu i přes domluvy svých sester vyhodil. Původně sice uvažoval, že vše ohlásí na policii, ale pak těchto myšlenek raději zanechal. Představa, že jeho poctivé úřednické jméno bude figurovat někde v trestním spisu, byla pro něj nesnesitelná.

Naše malá podvodnice zlobně kráčela dolů po schodech a zlostně zatínala pěsti. Neproklínala však sebe, nýbrž Ferdinanda Stroše, který jí tyto výhodné obchody, doplněné ještě bezplatným noclehem a stravou, takto zmařil.

„Ale já se pomstím!“ prolétlo jí hlavou. Zatím sice ještě přesně nevěděla, jak by se ona, tulačka bez práce a domova, chtěla mstít muži, jako je úředník Stroš, ale myšlenka na pomstu ji už neopustila.

Petronila nyní zamířila ke své tetě, která bydlela v jedné z okrajových částí Prahy, ale teta jí už po třech nedělích naznačila, že by byla nejraději, kdyby si mladá dáma našla někde službu a její byt opustila. Dívka se tak opět octla na ulici, ale službu si hledat nikam nešla. Místo toho se vydala opět ke Strošovům na Vinohrady, aby se pokusila využít dobráckého srdce obou švadlen. Po zazvonění jí však bohužel otevřel sám pan Stroš, a když ji uviděl, neztrácel s ní vůbec svůj drahocenný čas a rovnou jí přibouchl dveře před nosem.

Petronila to však stále ještě nechtěla vzdát. Přestože s ní lomcovala zloba na toho „zlého ouřadu Stroše“, čekala dole na schodech, jestli se některá ze sester nebude vracet domů. Za nějakou chvíli se opravdu dočkala. Domovní dveře cvakly a do chodby domu vešla Anna Strošová. Jakmile spatřila svou kamarádku Petronilu, dala se s ní do řeči. Když zjistila, že mladá slečna nemá kde spát, zazvonila na domovnici a požádala ji, zda by u sebe nenechala pro dnešní noc přespat tuto mladou dámu. Domovnice chvíli váhala, ale nakonec souhlasila.

Následujícího dne, 25. února 1880, mladá nocležnice vstávala skoro až před polednem. Domovnice se sice divila, u koho sloužila, že je zvyklá tak dlouho spát, Petronila na to však nic neřekla, oblékla se, vyběhla po schodech nahoru k bytu Strošových, a protože věděla, že Ferdinand Stroš bude jistě v zaměstnání, odvážila se zazvonit.

Ve dveřích se objevila Anna a hned své kamarádce řekla, aby na ni chvíli počkala, že má odnést na Florenc nějaké šaty a pak že si mohou zajít někam do kavárny. Taková řeč se ovšem Petronile zalíbila.

Už za malou chvilku se Anna objevila ve dveřích znovu. Měla na sobě pěkný zimní kabát s kožešinovým límcem a na rukou kožešinový rukávník. Pod paží nesla malý balíček s nějakými šaty. Ve svém pěkném oděvu vypadala jako opravdová dáma. To Petronila v ošumělém, místy děravém kabátku vedle ní vypadala ještě víc jako skutečný chudák.

Vydaly se do města a chystaly se někde v centru se zastavit v některé útulné kavárně. Leč teprve teď si Anna vzpomněla, že u sebe vlastně nemá žádné peníze. Jako z udělání však právě procházely Žitnobranskou ulicí, kde byl obchůdek jedné Anniny kamarádky. A tak se tam Anna zastavila a vypůjčila si 50 krejcarů, což na návštěvu kavárny stačilo. Vybraly si jednu malou kavárnu blízko kostela svatého Havla, usadily se u stolku a daly si nejprve čaj. Poté se na stole objevilo víno a pak ještě další.

Posezení v kavárně bylo příjemné, ale Anna si najednou vzpomněla, že paní Kunertová na Florenci stále ještě čeká na slíbené šaty. Jenže představa, že by po několika sklenkách vína měla teď vyrazit do stmívající se Prahy a doručit hotovou zakázku, pro ni byla najednou dost nepříjemná. Petronila to zaváhání postřehla a náhle vycítila příležitost.

„Ale prosím tě, Anny, kam bys chodila? Já tam doběhnu sama a ty tu na mne zatím počkáš,“ sladce podsouvala nic netušící kamarádce část svého plánu.

„Ty bys to pro mne vážně udělala?“ nevěřícně a obdivně hlesla Anna. Ale než stačila říct něco dalšího, třímala už Petronila balíček v ruce a rychle vyrazila z kavárny, aby si to snad Anna na poslední chvíli ještě nerozmyslela.

Na Florenc ovšem nešla, ani to nikdy neměla v úmyslu. Věděla, že od Frau Kunert má za opravu šatů dostat jeden zlatý a padesát krejcarů, a tak místo na Florenc zamířila k nejbližšímu vetešníkovi. Ten jí za pěkné zánovní šaty bez řečí vyplatil jednu zlatku a padesát krejcarů. Petronila se ještě chvilku procházela po pražských ulicích, aby se do kavárny nevrátila příliš brzo. Po nějaké chvíli se rozhodla, že je jí už dost zima, a tak záhy opět usedla v kavárně, kde na ni Anna stále ještě čekala. Od jejich rozloučení uběhla asi hodina.

Petronila slavnostně vytáhla z kapsy peníze, o nichž stejně předpokládala, že je Anna, její hostitelka, obratem utratí. A ta se opravdu snažila ze všech sil, aby toto očekávání splnila. Útrata v kavárně se zvětšovala. O něco později měly dámy pocit, že už dlouho sedí na jednom místě. Rozhodly se tedy, že si dojdou k uzenáři Červenému na Karlovo náměstí, kde se prodávaly výtečné párky. Odtud si ještě zašly do cukrárny pana Janoryse na sladkosti a víno. Poté se znovu vrátily do své původní kavárny. Z jejich peněz už toho však mnoho nezbývalo.

V kavárně si dívky objednaly ještě čaj a nějakou tu sklenku likéru. Když se pak už za tmy chystaly k odchodu, Anně se točila hlava a teprve venku na chladném vzduchu přišla trochu k sobě. Únorová zima jí udělala natolik dobře, že se, jak už víme, obě dámy rozhodly k noční procházce Prahou. Přes řetězový most došly až na smíchovské nábřeží, kde Annu stále více fascinovala nezkrotná síla rozvodněné Vltavy. Netušila, jak hrozné myšlenky se zatím honí hlavou její mladé přítelkyně.

Nakonec si Anna všimla kamenných schůdků v těsné blízkosti mlýna, které vedly až k rozbouřené říční hladině. Jakoby přitahována temnou hučící řekou sestoupila trochu vratkým krokem až na poslední tři schody od řeky a chvíli hleděla s chvějícím se srdcem na bouřící vodu. Pak se obrátila na Petronilu, která ji po schodech následovala v těsné blízkosti, a nejistým hlasem k ní prohodila: „To by byla nepříjemná lázeň!“

Byla to její poslední slova. Její zrádná přítelkyně totiž jen krátce odvětila: „Tak tady ji máš!“ a jediným prudkým pohybem vhodila nebohou dívku do vzedmutých vln. Anna bez jediného výkřiku vzápětí zmizela pod hladinou. Pomsta na Ferdinandu Strošovi byla vykonána.

Smíchovské nábřeží roku 1909. Někde v těchto místech došlo k osudnému činu. Pohlednice ze sbírek Městského muzea v Netolicích.

Zatímco Anna v rozbouřené vltavské vodě bojovala svůj marný boj o život, provedla teď Petronila další část svého předem promyšleného plánu. Bylo třeba zamést za sebou stopy.

Mladá vražedkyně se odebrala zpět na Vinohrady, do domu, kde bydleli Strošovi. Zazvonila na domovnici Josefu Kohlschreibrovou a bez rozpaků jí sdělila, že u ní ještě jednu noc přespí. Překvapená domovnice se nad touto drzostí ani nepozastavila. Byla totiž udivena jinou věcí: vždyť ta žába má na sobě plášť, límec a kožešinový rukávník Anny Strošové od nich z domu. Nakonec nevydržela a dívky se zeptala, odkud ty oděvy má, ale Petronila byla na takové otázky už připravena. „Anna mi to všecko dala,“ odvětila suše domovnici a dál se už o tom nehodlala bavit. Kohlschreibrová ji tedy nechala přespat ve svém služebním bytě. Později vypověděla, že návštěvnice spala neklidně a mluvila rozčileně ze spaní.

Na druhý den Petronila vstala a na přichystaný papírek od cukroví tužkou napsala vzkaz, který se tvářil jako dopis na rozloučenou, adresovaný Annou své sestře Antonii:

Milá Toni!

Já tě mám ráda, Tys mi nejmilejší. S Bohem, já jsem se ze zoufalství utopila na Smíchově. Pozdravuj tatínka, Ferdinanda a malou. Zaplať vám to Pán Bůh, co jste mi prokázali.

Anna

Pak s drzostí až neuvěřitelnou vyšla z bytu domovnice a zamířila nahoru do patra, kde zazvonila u bytu Strošových. Ferdinand nebyl doma. Dveře otevřela Antonie. Ještě než stačila cokoli říci, zeptala se Petronila s medovým úsměvem, zda je doma Anna, ačkoli odpověď už předem dobře znala. Ustarané sestře oběti se podařilo jen odpovědět, že sestra ještě domů nepřišla, ale malý drzý ďáblík si dál ohříval svou zlobnou polívčičku: „No, tak ta už asi těžko přijde domů. Včera říkala, že se jde utopit.“ A s těmito slovy podala úlisným gestem Antonii onen údajný dopis na rozloučenou, psaný na papírku od cukroví. Potom, zatímco Antonie psaní se slzami v očích četla, se otočila a vítězoslavně odcházela po schodech.

Tato epizoda vypadá na první pohled skoro neuvěřitelně, ale Petronila měla vše velice dobře promyšlené. Stala se totiž poslední dobou několikrát svědkem toho, že Anna měla velmi melancholické nálady a občas si dokonce i doma v rodinném kruhu povzdechla, že se snad raději jednou utopí! Jistě to nebylo míněno vážně, ale všichni to slyšeli a mladé vražedkyni se to teď výborně hodilo. Vždyť Anna o sebevraždě sama mluvila!

Tato lest se vražedkyni podařila. Zatímco Strošova rodina v slzách vzpomínala na nešťastnou Annu, odjela Petronila pro všechny případy raději z Prahy na pár dní pryč. Vydala se nazdařbůh do Kralup, kde se poptávala po nějaké službě, a teprve o dva dny později se vrátila do Prahy. Leč v té chvíli se zdálo, že ji štěstí konečně opustilo.

Náhoda tomu chtěla, že se téhož dne, kdy se vrátila do Prahy, potkala ve Spálené ulici s Ferdinandem Strošem. Když Stroš spatřil mladou dívku, která přinesla do jeho dosud poklidné domácnosti jen smutek a žal, chtěl se v první chvíli od ní znechuceně odvrátit, ale náhle se jeho oči stáhly do nenávistných štěrbinek. Ano, vždyť ta mrcha má na sobě plášť a kožešinový rukávník jeho zesnulé sestry. Takže žádná sebevražda, nýbrž toto hádě má jistě na svědomí život jeho smutné sestřičky.

Rozhlédl se kolem sebe a spatřil nedaleko stojícího strážníka. Několika stručnými slovy jej zpravil o situaci a oba se otočili k mladičké vražednici. Petronila sice záhy pochopila, že se dopustila velké chyby, a otočila se k útěku, ale už bylo pozdě. Stačila udělat jen dva, tři kroky a na rameno jí dopadla strážníkova pravice. „Jménem zákona půjdete se mnou!“ ozvalo se za ní a onen hlas zněl natolik komisně, že nepřipouštěl žádný odpor.

V tuto chvíli se zdálo, že hra skončila a zlý skutek dojde spravedlivého trestu. Leč dopadlo to jinak. Kynčlová nakonec zůstala ve vězení pouze jednu jedinou noc. V jejím případu se totiž vyskytlo to, čemu právníci říkají důkazní nouze.

Petronila totiž po svém zatčení před vyšetřujícím soudcem vypověděla, že Anna se na osudném místě u nábřeží sama svlékla z kabátu, který poté jí, Kynčlové, předala do opatrování. Pak se sama vrhla do řeky dřív, než tomu mohla ona, Petronila, jakkoli zabránit.

Je dost pravděpodobné, že soudce této báchorce neuvěřil, ale pro podezření z vraždy mu chyběly důkazy. Vražedný skutek neměl žádného svědka. Mrtvé tělo nešťastné dívky se dosud nenašlo a svou roli naopak sehrálo ono občasné Annino povzdechnutí v kruhu své rodiny, že by si nejraději sama vzala život. Ať už si tedy vyšetřující soudce osobně myslel o této kauze, co chtěl, důkazy, že se to stalo jinak, než Kynčlová uvádí, neměl. A tak se následujícího dne před Petronilou otevřela brána vězení. Byla volná.

O šest týdnů později, dne 13. dubna 1880, byla konečně na malostranském břehu blízko Karlova mostu nalezena ve vodě ženská mrtvola. Tělo bylo záhy převezeno do patologického ústavu, a přestože po šesti týdnech ve vodě už bylo v dost špatném stavu, policie předvolala Antonii Strošovou a ještě jednu sousedku z domu, aby provedly identifikaci zemřelé. Obě ženy i přes pokročilý rozklad mrtvolu poznaly a potvrdily, že je to skutečně tělo hledané Anny Strošové. Z toho důvodu bylo upuštěno od soudní pitvy a lékaři úředně potvrdili, že dotyčná zemřela utopením. Pozůstalá rodina pak zařídila tichý pohřeb.

Plynula léta. Na tragickou, ale nevysvětlenou událost se postupně zapomínalo. Už to vypadalo, že pravda nikdy nevyjde na povrch.

Roku 1887, tedy po sedmi letech od těchto pohnutých událostí, octla se před jičínským soudem mladá, ještě ne pětadvacetiletá tulačka a prostitutka Petronila Kynčlová. Její trestní spis byl za oněch uplynulých sedm let popsán shora dolů a vše nasvědčovalo tomu, že tato dívka sestoupila po šikmé ploše hodně hluboko.

Kynčlová už byla trestána 26krát soudně a 17krát policejně. Výčet jejích konfliktů se zákonem je dost pestrý, tuláctví, prostituce, drobné krádeže, ale pak již i větší krádeže, kdy za okradení obchodníka s dobytkem v Nuslích dostala 3 měsíce žaláře, za veřejné násilí později 6 měsíců, za urážku Jeho Veličenstva císaře 7 měsíců a nakonec pro další veřejné násilí dostala 14 měsíců. Výčtem drobnějších trestů ani nebudeme ztrácet čas. Pro nás je v tuto chvíli důležité, že v Jičíně v prosinci 1886 četníci zatkli Petronilu Kynčlovou pro potulku a koncem toho měsíce jí za to jičínský soud nadělil čtyři neděle vězení.

Vltavské nábřeží kousek od Karlova mostu. Přibližně tady bylo z řeky vyloveno mrtvé tělo. Ze sbírek Městského muzea v Netolicích. Foto z roku 1910.

K velkému překvapení si však odsouzená už 5. ledna nového roku 1887 vyžádala rozhovor s vyšetřujícím soudcem, jemuž se pak přiznala, že to ona dne 25. února 1880 shodila v Praze na Smíchově do rozbouřené Vltavy svou kamarádku Annu Strošovou. Popsala všechny okolnosti tak přesně, že soudce o pravdivosti jejích slov nemohl pochybovat. Vlastně ho už zajímala jen jediná věc

– proč se vražedkyně teď, po sedmi letech, kdy už ji dávno nikdo nepodezíral, náhle k činu přiznala.

Věc však byla jednodušší, než se na první pohled zdálo. Tíha svědomí je zlá věc. Jakkoli Petronila byla životem protřelá a krádeže či prostituce byly pro ni zcela všední, vražda je přece jen něco úplně jiného. Petronile se tvář její oběti zjevovala ve snech a ona musela denně myslet na to, co spáchala. Nakonec uprchla z Prahy na venkov a toulala se z místa na místo, ale nikde neměla klidu a pokoje. Ještě tak nejveseleji prý jí bývalo v hospodách, kde hrála muzika. Když se tancovalo, aspoň na chvíli zapomněla na všechno. Ale když zas nastaly dny všední, vrátil se s nimi i stín mrtvé kamarádky, který viděla všude kolem sebe. A vnitřní hlas jí stále šeptal: Tys ji zabila.

Obzvlášť těžké to bylo ve vězení. Pokud byla v cele sama, vracely se přízraky s veškerou silou a nebylo před nimi úniku. Tklivá doba vánočních svátků, které Petronila nyní prožila ve vězení, ji dohnala k poznání, že nedojde klidu, dokud se ke svému činu nepřizná. A tak se nakonec rozhodla.

Přiznání Petronily Kynčlové bylo úřední cestou postoupeno do Prahy. Pachatelka si v Jičíně odseděla svůj dosavadní čtyřtýdenní trest a pak byla převezena do Prahy, kde zasedl dne 26. května 1887 porotní soud, aby vynesl verdikt nad dávno už zapomenutým skutkem.

Jednací síň zdejšího zemského soudu byla v onom květnovém dni plná. Veřejnost sice na záhadnou smrt Anny Strošové už zapomněla, ale nyní si ten podivný případ všichni znovu připomněli.

Jestliže však soudci a porotci očekávali od obžalované nějakou lítost, byli zklamáni. Ano, tíha svědomí sice Petronilu donutila k přiznání, ale o nějaké lítosti nemohla být řeč. Petronila nijak nelitovala smrti své kamarádky, ona jen chtěla mít už pokoj od přeludů a stínů, které ji pronásledovaly ve snech.

Jako zkušená recidivistka se před soudem chovala drze a předseda ji musel několikrát napomínat. Přiznala, že se původně chtěla pomstít bratru zavražděné, úředníku Strošovi, ale to se jí nikdy nepodařilo. Několikrát prý na něho číhala a měla přitom v kapse sůl a pepř, aby mu to hodila do očí, ale nikdy se jí nepodařilo jej potkat. Když pochopila, že takto svou pomstu asi nevykoná, rozhodla se, že se Strošovi pomstí skrze smrt jeho sestry Anny, která jí nikdy nic neudělala, naopak ji vždycky v rodině hájila.

Soudní senát i porota zůstaly v úžasu nad tak pochybnou logikou pomstychtivé ženy. Ani mezi diváky jí toto přiznání žádné sympatie nezískalo. Porota pak byla vyzvána k poradě a po návratu do soudní síně jednomyslně konstatovala, že Petronila Kynčlová se dopustila úkladné vraždy. Soud ji odsoudil k trestu 12 let těžkého žaláře. Před těžším trestem ji patrně zachránila jen okolnost, že v době činu jí bylo teprve 17 let. Za úkladnou vraždu totiž jinak v Rakousku hrozil pachateli trest smrti.

Obžalovaná na výrok soudu nijak nereagovala. Tvářila se zcela lhostejně, a když ji dozorci odváděli ze sálu, nepronesla jediné slovo. Věřila, že odteď bude mít ve svém neklidném životě od temných přízraků pokoj. Smrti své kamarádky však ani jediným slovem nezalitovala.

Příběh prokletého statku

…toho roku 1884 bylo léto teplé a zlátnoucí pole slibovala dobrou úrodu. Leč než se stodoly zaplní sklizeným obilím, dá to spoustu práce. Však také polní práce byla v minulosti vždycky hlavně dřinou a teprve 20. století spolu s rozvojem techniky a zemědělské mechanizace dokázalo rolníkům jejich práci ulehčit. V době, kdy náš příběh začíná, byla ovšem zemědělská technika teprve v samých počátcích, a tak museli sedláci spoléhat především na své ruce a ruce čeládky na statku. Na nich záleželo, jak rychle se podaří sklidit úrodu z polí.

Marie Marešová se poctivě snažila, aby statek v době žní fungoval, jak se patří. Musíme hned na počátku po pravdě říci, že usedlost, o níž je zde řeč, tedy statek s číslem popisným 30 v Komárově u Dašic, nedaleko Pardubic, Marii Marešové nepatřil. Náležel jejím stárnoucím rodičům Václavu a Terezii Marešovým, ale ti už měli svůj věk a zdraví jim nesloužilo zdaleka tak dobře jako kdysi. Pracovali sice ze všech sil, ale zároveň potichu přenechávali většinu důležitých rozhodnutí své dceři. Kromě rodičů mladé ženy žili na statku ve výměnku ještě i staří Marešovi, Josef a Anna, tedy dědeček a babička Marie Marešové. Prarodiče ovšem už byli staří a mohli zastávat jen některé lehčí práce. Na statku to všichni chápali, a tak na žně bylo nutno vždy sehnat ještě několik schopných čeledínů, kteří by vykonali tu nejtěžší dřinu.

Pozorný čtenář si už asi povšiml, že jsme se zatím nikde nezmiňovali o manželovi Marie Marešové. Je to dáno tím, že žádný její manžel neexistoval. Mladá selka nebyla provdána, ale přesto už byla matkou šestileté dcerky Anny, kterou měla se svým švagrem Františkem Trlou. Když se tehdy zjistilo, že mladá Marešová čeká nemanželské dítě, a navíc se svým švagrem, byl z toho v rodině pořádný rozruch a křik. Jenže nedalo se už nic dělat, dítě bylo na cestě a na potrat už bylo dávno pozdě. Ostatně, tehdy na venkově něco takového nebývalo zvykem. Starým Marešovým tedy nezbylo než nechat věcem volný průběh. Když se pak jejich vnučka narodila, po počátečních rozpacích si na ni nakonec zvykli. Přesto tajně doufali, že jejich dcera nezůstane věčně sama, že se pro ni najde nějaký ženich. Těšili se, až jednou předají hospodářství mladým a sami půjdou na výměnek. Byli si ovšem vědomi, že ne každý si bude chtít vzít ženu s nemanželským děckem. Navzdory tomu věřili, že smůla se jednou přece musí prolomit a jejich pěkné hospodářství získá pevnou mužskou ruku.

Podřídili tomuto snu veškeré svoje snažení a nenápadně dohazovali své dceři za manžela každého muže, který se někde v blízkosti objevil. Bylo jim skoro jedno, zda mladá žena o takového nápadníka stojí či nikoli, oni žili jen svou vidinou, že se jejich dcera sňatkem konečně zbaví onoho Kainova znamení, jakým nemanželské dítě tehdy hlavně na venkově bylo.

Marie tyto snahy rodičů chápala, ačkoli ji někdy neobratné pokusy o námluvy, které za ni tajně prováděli její rodiče, už trochu zlobily. Také ona sama by jistě byla raději mladou paní, ale to přece neznamená, že si musí vzít prvního hloupého čeledína jen proto, že on nosí kalhoty. Tlak rodičů se však stupňoval a právě v té době se na statku náhle objevil ON. Byl o šest let mladší než Marie, nosil švihácký knírek a dělal dojem, že umí všechno na světě. Jmenoval se Josef Englich, a zatímco Marii se zalíbil, jejím rodičům přímo učaroval. Netušili, že toho dne k nim do statku vstoupil ďábel.

Snaha po získání nového hospodáře vedla k tomu, že se už za několik měsíců konala svatba. Stalo se tak dne 22. listopadu 1884 a staří Marešovi se konečně spokojeni dívali, jak si jejich dcera po oddavkách v kostele přivádí domů fešného mladého chotě. Svatební hostina na statku byla bohatá, vždyť selská svatba byla nejen hodokvasem, ale znamenala obvykle i velké změny v hierarchii statku, včetně výměny hospodářů. A při tak zásadní změně života museli sedláci všem ukázat, že na to mají. Toho dne se tedy všichni hosté na statku najedli a napili dosyta.

Potom ale po svátečních časech nastaly dny všední. Hospodářství si žádalo své. Starý Mareš tedy vodil budoucího nového hospodáře po statku a všechno mu ukazoval. Vykládal přitom obšírně, kolik je tu dobytka, kolik ovcí a prasat, kolik husí a slepic. Novomanžel to všechno sledoval přivřenýma očima a zatím neříkal nic. Englich samozřejmě už z dřívějška věděl o statku všechno podstatné, ale nyní se měl stát novým hospodářem, a tak ho teď jeho tchán upozorňoval i na věci, o kterých se běžně mluví jen v nejužším kruhu rodiny. Budoucího hospodáře více než samotný statek hlavně zajímalo, jaké jsou výnosy a za kolik co starý Mareš prodává, kolik získal za prodej vepřů a kolik utržil za prodanou pšenici a žito. A když už přišla řeč i na peníze, naoko bez zájmu se tchána zeptal, jakou má starý představu o postupní ceně, za kterou jemu, Englichovi, hodlá předat statek.

Václav Mareš to už měl dávno promyšlené. Za celý život se na statku dost nadřel, a když nyní měl všechno odevzdat svému nástupci, rozhodl se, že bude chtít sumu 1500 zlatých. Když tuto částku poprvé vyslovil, jeho zeť se zlostně ušklíbl, ale byla to tak nepatrná grimasa, že si toho starý, jenž nepřestával chválit svůj statek a přilehlé polnosti, ani nevšiml. Při předání statku bylo také samozřejmé, že bývalý hospodář a jeho žena zde získají výměnek a k němu každoročně příslušné, předem dohodnuté množství potravin, obilí, mléka, vajec a dřeva na topení. Když už se začalo hovořit o předání statku, vyslovil Mareš také svou představu o náležitostech výměnku. Jeho zeť opět nic neřekl, jen se lehce usmál. Ani teď si starý hospodář toho úšklebku nestačil všimnout. Byl naopak překvapen, že Englich nic neříká a ani se nepokouší o podmínkách výměnku smlouvat, jak to mezi mladými a starými tehdy bylo zcela běžné. Staří hospodáři se snažili zabezpečit si co nejlepší podmínky, zatímco mladí mívali většinou snahu požadované dávky potravin a otopu udržet v mezích, které by je co nejméně zatěžovaly. Budoucí hospodář však k Marešově překvapení vůbec nesmlouval, jen se koutky úst stále lehce šklebil.

Kromě peněz za postoupení statku a výměnku měl nový hospodář převzít na svá bedra ještě jednu povinnost. Jak už jsme se zmínili, na komárovském statku by nový majitel byl vázán ještě jedním výměnkem, protože kromě odcházejícího hospodáře tu byli Anna a Josef Marešovi, prarodiče nové hospodyně. Také o tyto dva staré lidi se měl dle postupní smlouvy nový majitel starat. Josef Englich by tedy na svém statku měl povinnost držet dva výměnky, a to pro nastupujícího hospodáře představovalo trvalou zátěž, jakkoli oba staří Marešovi žádné velké nároky neměli a žili vcelku střídmě.

Kromě obou předchozích generací měl nyní Josef Englich na starosti i nevlastní dcerku Annu, nemanželské děcko jeho ženy za svobodna. Malá Anička se zpočátku svého otčíma trochu bála, vždyť pro dítě to byl přece jenom cizí člověk, ale její nový tatínek se na ni usmíval, a jednou ji dokonce pohladil po vlasech. Holčička si tedy na jeho přítomnost v domácnosti začala postupně zvykat.

Zdálo se, že převodu statku na nového hospodáře nestojí nic v cestě. Příslušné smlouvy včetně vyjmenovaných závazků byly sepsány a notářsky podepsány. Obě strany s podmínkami převodu souhlasily, a tak se jednoho zimního dne roku 1884 Václav a Terezie Marešovi stěhovali ze své dosavadní obytné světnice do výměnku. Tady jim měl začít nový život.

Netrvalo dlouho a obě staré generace Marešů na statku si mohly všimnout, že nový majitel jim sice poskytuje jídlo, které bylo smlouvou dohodnuto, ale porce byly jako pro vrabce. Když to někdy bylo mladé hospodyni trapné a snažila se starým přilepšit, začal její muž nejdřív jen opatrně a pak už i nahlas mluvit o tom, že hospodářství tolik nevynáší, aby mohlo takhle bohatě živit hned čtyři hladové krky, které toho tolik sní. Ostatně i malá Anička si měla všimnout jisté změny. Otčím se na ni místo úsměvů teď čím dál častěji zlostně utrhoval a také kvůli ní musela Marie Englichová poslouchat výčitky, kdo má to cizí dítě pořád živit. Staří Marešovi jednání svého zetě sledovali znepokojeně, ale zatím neříkali nic. Tajně doufali, že se situace časem uklidní.

V polovině ledna nového roku 1885 se ve statku stala smutná událost. Dne 15. ledna zemřela Terezie Marešová, matka mladé hospodyně. Jednoho dne večer se jí náhle udělalo zle a druhý den ráno vydechla naposledy. Její dcera si poplakala a také malá Anička byla smutná, že její babička, která ji měla tak ráda, už nežije. Funus byl vystrojen se vší parádou, to na venkově vždycky patřilo k dobrému tónu. Na ničem se nešetřilo.

V polovině března, kdy hlína na hrobě zesnulé hospodyně ještě nestačila ani sesednout, zazněl v Komárově znovu umíráček. Dne 12. března, v době, kdy už sníh pomalu roztával a na loukách se místy zazelenala tráva, zemřel tiše po krátké nemoci i dědoušek Mareš. Jeho smrt přijali obyvatelé statku se stoickým odevzdáním, v duchu zásady „Proti věku není léku!“ Táhlo mu už na osmý křížek a v takovém věku bývá smrt člověku vždy nablízku. Už podruhé v krátké době tedy vyšel ze vrat komárovského statku smuteční průvod.

Leč uběhly sotva čtyři dny a v obci znovu zazněl hlas umíráčku. Po krátké nemoci k sobě Bůh povolal Annu Marešovou, babičku. Netrápila se dlouho samotou ve svém výměnku, jen pouhé čtyři dny. Také ona už měla svůj věk a její smrt by asi nikoho nepřekvapila, ale těch úmrtí na statku bylo v krátkém čase už nějak moc, aspoň tak si to sousedé mezi sebou šeptali. Nikdo ovšem nic konkrétního nevěděl.

Zatímco Marie Englichová každé z těchto úmrtí oplakala, nový hospodář nevypadal, že by mu smrt ženiných příbuzných přinesla zvlášť velký zármutek. Sám o těchto událostech nikde nemluvil, a když se ho někdo ze sousedů přece jen zeptal, pokrčil rameny a klidně odtušil, že už to všichni byli starší lidé a přišel jejich čas.

Uplynulo několik týdnů a život na statku se začal znovu vracet do starých kolejí. Leč v teplý jarní den 8. května se ve vsi znovu ozval umíráček. Tentokrát vyzváněl obzvlášť smutně. A jak by také ne, když Pán Bůh k sobě teď povolal dítě, malou Aničku, nemanželskou dcerku Marie Englichové. Smrt sedmiletého děcka zarmoutila celou ves, a tak za malou bílou rakví kráčeli v pohřebním průvodu snad všichni komárovští sousedé. Otčím dívky, Josef Englich, kráčel v čele původu a podpíral svou ženu, která si po celou cestu držela na očích šátek, skrz naskrz promočený slzami. Ale i kdyby byla vyplakala třeba celé moře, její holčičce už to život vrátit nemohlo.

Druhý den se pak všichni vesničané opět vrátili ke svým běžným každodenním pracím, jen Marie Englichová chodila po dvoře svého statku jako bez ducha. Když teď už skoro neměla o koho se starat, o to více se snažila přilepšit svému otci, který jako jediný z její rodiny byl ještě naživu. Toho roku bylo velmi horké léto, a tak starý Mareš namísto ve své světnici lehával přes den v dřevěné boudě na dvoře statku.

Právě tam mu tedy Marie poslala odpoledne 1. července k svačině krajíc chleba s máslem. Její manžel viděl, jak žena v kuchyni připravuje otci svačinu, a sám se nabídl, že chléb tchánovi odnese. Tak se také stalo.

Václav Mareš měl na chleba jistě velkou chuť, ale sotva dojedl poslední sousto, zachvátily ho prudké bolesti žaludku a posléze začal silně zvracet. Byly to stejné příznaky jako u všech předchozích případů úmrtí, k nimž ve statku nedávno došlo. Noc přečkal starý výměnkář v krutých bolestech a ráno se k němu dostavil lékař, MUDr. Josef Pych, pro kterého hospodář dojel až do Dašic. Lékař nemocného vyšetřil a starý Mareš mu přitom vylíčil, že stejné příznaky měly i všechny osoby, které toho roku u nich na statku zemřely. Tušil, že také jeho potká stejný osud. Lékař rovněž pojal v tomto případě podezření, vždyť těch podivných úmrtí bylo najednou až příliš mnoho. Dal tedy poslat pro četníka a ten starého muže úředně vyslechl.

Mareš vypověděl, že onoho dne, 1. července 1885, mu asi v pět hodin odpoledne přinesl jeho zeť Josef Englich krajíc chleba s máslem. Sotva jej on, Mareš, snědl, dostavily se silné bolesti žaludku a dávení. Od té doby už nic jiného nepolkl, vyjma asi tří lžic černé kávy. Druhého dne, 3. července, bývalý hospodář Václav Mareš v krutých bolestech zemřel.

Toto páté podezřelé úmrtí ve vsi během půl roku bylo tou příslovečnou poslední kapkou. Už další den, 4. července, přišel do statku četnický strážmistr Ferdinand Škoda a zatkl hospodáře Josefa Englicha pro podezření z vraždy. Četník zároveň prohledal světnici, kde Englich bydlel, a našel tam na almárce krabičku z lékárny, v níž ještě byly dva prášky. Na četníkův dotaz Marie Englichová uvedla, že jsou to prášky předepsané lékařem v lednu její matce. Prášky v té době měly ovšem jiný tvar než pilulky či lisované tablety, jaké známe dnes. Zde se jednalo o kulaté papírové obaly, které bylo možno otevřít a uvnitř se nacházel lék, namíchaný lékárníkem.

Četník tedy tyto prášky zabavil a předal je odborníkům. Těm se zdálo podezřelé už to, že papírové obaly jsou práškem doslova přecpány. Po otevření bylo zjištěno, že v obalech je kromě léku ještě nějaký další bílý prášek, který byl po chemickém zkoumání určen jako arzén.

Na základě tohoto zjištění byla dne 5. července provedena pitva mrtvého těla Václava Mareše. Provedli ji lékaři MUDr. Pych a MUDr. Bauer, kteří konstatovali, že Václav Mareš zemřel zánětem žaludku a střev, následně ztučněním vnitřních orgánů, zejména srdce, jater a ledvin, dále překrvením plen mozkových a prudkým zánětem ledvin. Podle jejich názoru k tomu došlo působením ostré minerální látky, patrně arzénu.

Tento jejich názor pak úředně potvrdili i „znalci lučby“, jak se tehdy říkalo chemikům. Jiljí Jahn a lékárník Josef Tůma konstatovali, že ve všech vnitřnostech a výměšcích zemřelého jsou stopy arzénu a celý organismus zemřelého je arzenikem úplně prostoupen. Podle jejich názoru se otravování dělo systematicky po delší čas, protože množství arzeniku v mrtvole bylo značné a jed už vnikl také do krve a močového ústrojí, což by se při jednorázovém pokusu otravy asi nestalo.

Zatčený Josef Englich byl zatím vyslýchán. Stále tvrdil, že on nic zlého neudělal a že za všechno asi mohou ty prášky od doktora. Když prý v lednu jeho tchyně onemocněla, došel její manžel, Václav Mareš, k lékaři do Dašic a přinesl odtud asi 15 prášků. Tchyně jeden z těchto prášků spolkla a pak se jí udělalo velmi špatně. Silně zvracela a krátce po půlnoci zemřela. Zbytek těchto prášků v domácnosti zůstal, a když postupně onemocněli ostatní členové rodiny, dávali jim s manželkou tyto „prášky od lékaře“. Už jsme si však řekli, že nebyl žádný problém papírové obaly těchto léků otevřít a dovnitř něco přisypat. Vyšetřující soudce, který Englicha vyslýchal, se tak vlastně nepřímo dozvěděl, jak byl čin proveden.

I když situace pro Englicha vypadala beznadějně, on se rozhodl, že bude o svůj život bojovat. Dne 7. července se nechal u c. k. okresního soudu v Holicích, kde byl vězněn, na vlastní žádost předvolat k výslechu. Tvářil se naoko provinile a vypadal, že si vše rozmyslel a že se chce přiznat. Pravil smutným hlasem:

„Já vím, že spravedlnost nebesa proráží, a uvádím následující: Když jsem za svojí nynější manželkou, tehdy Marií Marešovou, ještě chodil, říkal jsem jí: Milá Mařenko, budeme to mít těžké, když budeme muset živit dvoje výměnkáře. A ona mi na to říkala: Jen mlč, Jozífku, nic si z toho nedělej, však ono to nebude dlouho trvat.

A byla to právě má žena, kdo 1. července namazal chléb s máslem pro tatínka. Pak mi jej dala, abych prý jej odevzdal tatínkovi. Já už měl také hlad, ale ona řekla, abych prý tenhle dal určitě tatínkovi a sám si namazal nějaký jiný. Když pak onemocněla i malá dcerka mojí ženy, dala se Marie slyšet, že by bylo nejlepší, kdyby ta holka umřela, to by nám bylo lehčeji.“

Josef Englich toto vše vypověděl do úředního protokolu. Pak se zatvářil farizejsky a podotkl, že mu je hrozně trapné, když takto obviňuje svou vlastní ženu, ale že prý si nemůže pomoci. Spravedlnost je spravedlnost.

Vyšetřujícímu soudci se náhlá kajícnost Josefa Englicha zdála podezřelá, ale za těchto okolností nemohl nic dělat. Následující den dal zatknout Marii Englichovou.

Ta však při výslechu nic zásadního neuvedla. Vypověděla, že chléb pro jejího otce krájel a máslem namazal její manžel, nikoli ona. Ona sama nechápe, proč se její muž teď pokouší všechno na ni svalit. Lidé u nich ve vsi ale říkají, že může být ráda, vždyť Englich prý mohl otrávit nakonec i ji, když se mu to povedlo u tolika jiných lidí. Veřejnost tedy byla od počátku přesvědčena, že za smrtí všech členů Marešovic rodiny stojí právě nový hospodář.

Josef Englich se nicméně vytrvale držel svého plánu svést podezření na svou ženu. Trestanci ve věznici krajského soudu v Chrudimi, kam byli nyní Englichovi převezeni, slyšeli, jak Englich volá na svou ženu: „Mařenko, vezmi to na sebe a řekni, jak jsme to udělali!“ Jeho manželka ovšem nejevila k ničemu takovému pražádnou chuť, a tak se Englich snažil pomoci si jinak. Podstrčil dozorci za příslib dobré odměny dva motáky, které měly být předány jeho rodičům. Psalo se v nich, že Englichovi rodiče mají obstarat částku 500 zlatých a jimi pak podplatit prezidenta soudu, státního návladního a vyšetřujícího soudce. Dozorce oba motáky ihned odevzdal svým nadřízeným.

Když se tento pokus nezdařil, snažil se Josef Englich o rafinovanější fintu. Změněným rukopisem napsal tři motáky, které následně držel v ruce tak „nenápadně“, že si jich dozorce nemohl nevšimnout. V těchto lístcích se přiznávala Marie Englichová, že vraždy spáchala ona sama, ale že prý bude zapírat. Zároveň prosí muže, až jej propustí z vězení, aby jí z domova poslal jednu její košili. Prý je v ní ukryt jed, kterým pak ona sama učiní všemu konec.

Vyšetřující soudce dal všechna tři psaníčka prozkoumat znalcům písma. Ti potvrdili, že Marie Englichová tato psaníčka nepsala, nýbrž jsou napsána rukou jejího manžela, který se tak snaží svalit vinu na svou ženu. Ostatně i sama Englichová popřela, že by snad někdy něco takového psala.

Koncem srpna 1885 byly z moci úřední vykopány na komárovském hřbitově hroby čtyř osob, které odešly ze světa tak podezřelou smrtí. Byla provedena exhumace těl a následná soudní pitva, která ve všech ostatcích prokázala přítomnost arzénu v tak velkém množství, že to bylo pro život nebezpečné. Vnitřnosti mrtvol byly jedem celé prostoupeny, takže arzén mohl proniknout do celého organismu. Oběti tedy byly patrně tráveny postupně, ve stále se zvyšujících dávkách a promyšleně. Jen tělo poslední oběti, někdejšího hospodáře Václava Mareše, exhumováno nebylo, protože, jak už víme, v jeho případě byla provedena soudní pitva krátce po jeho smrti.

Budova Krajského soudu v Chrudimi, foto z roku 1910. Zde byl travič Englich odsouzen k smrti. Ze sbírek Regionálního muzea v Chrudimi, i. č. Fot – 1781.

Odpověď na otázku, kde Josef Englich sehnal jed, není nijak složitá. Arsenik se totiž v oněch časech běžně prodával a nabízel jej každý „hauzírník“, tedy podomní obchodník. Arsenik sloužil jednak k trávení myší, ale zkušení koňští handlíři jej často používali i při prodeji starších koní. Když se totiž trochu arseniku podalo koni na kousku chleba, takový kůň pak hned lépe táhl, měl svěží krok a leskla se mu srst. To všechno se při prodeji dalo dobře využít.

Na základě všech těchto skutečností byl potom Josef Englich obžalován z pětinásobné úkladné vraždy. Krajský soud v Chrudimi se začal tímto otřesným případem zabývat v pátek dne 18. listopadu 1885. Soudu předsedal rada Rádl a Englicha hájil advokát dr. Sachel, jeho ženu pak známý právník dr. Pippich.

Soudní síň byla nabita až k prasknutí. A nebylo divu, vždyť události v Komárově byly tehdy senzací prvního řádu a v celém kraji se o ničem jiném nemluvilo. Předseda senátu řídil jednání pevnou rukou a Englichův advokát už od počátku dobře věděl, že jeho klient nemá mnoho šancí, jak z obvinění vyklouznout. To se také vzápětí potvrdilo, protože porota uznala Josefa Englicha vinným z pětinásobné úkladné vraždy a soud jej na základě tohoto verdiktu poroty odsoudil k trestu smrti provazem.

Jediný, kdo v soudní síni věřil v lepší výsledek, byl Englich sám. Bůh suď, co jej k tomu vedlo. Snad si myslel, že za vyvraždění svých příbuzných mu nehrozí tak přísný trest, jako kdyby onen čin spáchal na cizích lidech. Choval se proto v soudní síni dost směle a nebyl na něm znát žádný strach z obviňujícícho verdiktu poroty. Teprve když nakonec uslyšel onen chmurný výrok soudu, „trest smrti“, jeho sebejistota zmizela. Začal se třást po celém těle, zbledl a hlasitě obviňoval svou ženu, že to všecko byla její vina.

Hned druhého dne po vynesení rozsudku dal k sobě do cely povolat svého advokáta, aby se spolu poradili, jak sepsat žádost k rukám císaře. Doktor Sachel tuto žádost záhy skutečně podal, ale jeho klient, místo aby zpytoval svědomí, snažil se ještě i v této chvíli intrikovat.

Seznámil se ve vězení s nějakým Hájkem, který tam seděl za méně závažný skutek a měl být už brzy propuštěn. Za příslib dobré odměny s ním domluvil, že Hájek pronese ven z vězení dva dopisy. První z nich byl adresován jeho manželce a Englich ji zde vybízel, aby vzala všechnu vinu na sebe a sama se otrávila. Tím bude z něho vina sňata, bude propuštěn z vězení a sám se pak také otráví, aby se s ní poté dal pohřbít ve společném hrobě „pod jedním zeleným paloukem“. Ve druhém dopise potom Englich žádá své rodiče, aby jeho ženě dali jed. Ona se otráví, on bude propuštěn z vězení a jeho rodiče budou zbaveni té ostudy, že jejich syn skončil na šibenici. Z těchto dopisů by i člověk méně znalý lidských povah musel poznat, že Englich je osoba sebestředná, která na celém světě miluje hlavně sama sebe.

Dopisy však na místo určení nedošly. Hájek byl totiž před odchodem z vězení prohledán a oba listy mu byly zabaveny. Englich po zahájení šetření nakonec přiznal, že oba dopisy skutečně psal. Chtěl prý, aby jeho manželka svou smrtí odčinila vinu, že jej do této situace přivedla. On je prý totiž nevinen. Chrudimský soud oba tyto listy dal dodatečně poslat kasačnímu soudu do Vídně, aby zdejší soudci věděli, s kým mají tu čest.

Leč nebylo toho ani zapotřebí. Žádost o milost byla ve Vídni zamítnuta. Ve studený zimní den, 12. února 1886, přivedly stráže o jedenácté hodině dopolední vězně Josefa Englicha v Chrudimi před shromážděný soud. Všichni přítomní se tvářili natolik vážně, že pobledlý vězeň záhy pochopil, jakou zprávu tady patrně vyslechne.

A skutečně tomu tak bylo. C. k. zemský rada Vondráček před všemi přítomnými vážným a pomalým hlasem přečetl přípis kasačního soudu ve Vídni, podle něhož panovník milost neudělil a rozsudek bude vykonán zítra ráno v sedm hodin.

Ačkoli Englich tušil, co mu asi soud chce říci, nyní mu představa neodvratného konce podlomila nohy. Ztratil i ty zbytky sebejistoty, které dosud měl. Začal hlasitě hořekovat, že je nevinen. Všechno prý zavinila jeho žena a on teď kvůli ní musí podstoupit smrt tak hanebnou. Snažil se dokonce zaplakat, ale jeho slzy byly už na první pohled neupřímné. Soudci na jeho pláč nereagovali, řekli mu pouze, aby se raději smířil s Bohem. Englich však zatím nechtěl o knězi ani slyšet. Jen několikrát v pláči volal, že chce svého advokáta.

Doktor Sachel se zanedlouho skutečně objevil v jeho cele, ale návrhy klienta na vyslechnutí dalších svědků se jevily jako bezpředmětné. Englich ani nevěděl, co by mu vlastně měli dosvědčit. Bylo vidět, že je v koncích, a tak jako tonoucí se nyní i on chytá každého stébla. V této chvíli nejevil žádnou lítost. V jeho tváři se zračily jen strach a hrůza před smrtí.

Po odchodu obhájce vězeň v cele hlasitě plakal a až po několika hodinách se trochu uklidnil. Pak se přece jen trochu rozpomněl na věci pozemské a požádal dozorce o nějaké jídlo. Přinesli mu tedy hovězí polévku a řízky. K tomu dostal třetinku červeného vína. Po jídle požádal o kuřivo a dozorci mu nabídli doutníky, z kterých si vzal dva kusy.

I když zpočátku nechtěl o návštěvě kněze ani slyšet, nakonec se podvolil. Dostavil se k němu kvardián kapucínů, páter Cihlář, který s ním v jeho cele dlouze rozmlouval. Odsouzenec dělal nyní dojem člověka zkrotlého a smířeného s neodvratným osudem. Kněz u něho zůstal po celou noc a Englich jen několikrát požádal žalářníka o víno a doutník. Podle tehdejších zvyklostí neměl být ve svých posledních požadavcích už nijak omezován, a tak vzápětí obdržel, oč požádal. Ráno v pět hodin se ještě zúčastnil ve vězeňské kapli mše a přijímání.

Venku zatím panoval ohromný shon kvůli vstupenkám na Englichovu popravu. Už kolem šesté hodiny ranní, kdy byla ponurá soudní budova ještě zahalena do tmy, tlačily se kolem jejích zdí zástupy nedočkavců, kteří měli tu smůlu, že se na ně vstupenka nedostala. Nyní se tedy tyto davy tísnily před věznicí v jakési podivné naději, že když už se nemohou popravy přímo zúčastnit, budou jí aspoň takto nablízku.

Nádvoří soudu, místo Englichovy popravy. Foto z roku 1910. Ze sbírek Regionálního muzea v Chrudimi, i. č. Fot-1782.

Kolem půl sedmé sem přijel pražský popravčí, mistr Jan Křtitel Piperger. V bryčce s ním seděl i jeho pomocník a také dva četníci. Po jejich příjezdu se vrata budovy ihned rozevřela dokořán, jako by byla součástí nějakého velkého, dobře fungujícího stroje. Povoz vjel dovnitř věznice a těžká křídla vrat se pak opět stejně tiše zavřela. V davu, který příjezdem kata náhle zmlkl, se znovu rozezněl tlumený hovor. Nyní byli i ti, kdož neměli vstupenku, alespoň zčásti uspokojeni – vždyť přece viděli kata.

Popravčí zatím uvnitř věznice došel spolu s dozorci až k Englichově cele. Rázně otevřel dveře a spolu se svým průvodem vstoupil dovnitř. Vězeň k němu překvapeně zdvihl oči, jako by stále ještě nechápal, kdo to k němu vlastně přichází, ale kat mu nedopřál k přemýšlení mnoho času. Krátce se odsouzenci představil a poté už s pomocí svého druha přistoupil ke spoutání Englichova těla soustavou řemenů, jak to bylo k tomuto druhu popravy nutné. Pobledlý Josef Englich stál uprostřed cely a katovi v jeho práci nijak nebránil.

Bylo asi deset minut před sedmou hodinou, když se na tmavé nádvoří věznice dostavil soudní dvůr. Přišel v plné parádě jako symbol přísné spravedlnosti, jejíž trestající ruce nikdo neunikne. V čele kráčel prezident krajského soudu, pan rada Rádl. Když se pak soudci postavili na svá předem určená místa, otevřela se konečně vrata věznice a promrzlí lidé, kteří venku čekali více než hodinu, byli vpuštěni dovnitř. Zdaleka ovšem ne všichni. Dva četníci u vchodu pečlivě kontrolovali vstupenky. Přesto se do dvora podařilo projít jak některým ženám, které úřady tehdy u poprav velmi nerady viděly, tak i několika dětem a pekařským učedníkům.

Šibenice stála u východní strany věznice. Příchozí si ji zvědavě prohlíželi a vypadali, že jsou jejím vzhledem trochu zklamáni. Byla to jen rovná široká fošna s kladkou nahoře, s velkou skobou a se čtyřmi schůdky po straně. Zatímco venku na ulici pracovala lidová fantazie na plné obrátky, zde byli všichni překvapeni jednoduchostí popravčího nástroje.

Netrvalo dlouho a z blízké věže se ozval smutný zvuk umíráčku. Postranní vchod věznice se náhle otevřel a lidé se zatajeným dechem sledovali, jak se na nádvoří objevili nejprve dva dozorci a pak už také odsouzenec, po jehož boku kráčel páter kvardián.

Lidová šeptanda udělala během několika týdnů z tohoto muže přímo krvelačnou šelmu, a tak byli diváci teď překvapeni, když se místo nějaké ukrutné postavy objevil mladý, osmadvacetiletý muž dost inteligentního vzezření, s plavými vlasy a dlouhými kníry. Byl ve tváři velmi bledý, ale kráčel kupředu ve svých ošuntělých hnědých šatech dost odhodlaně, jen bílý šátek v jeho pravici, kterým si občas nervózně otíral čelo, prozrazoval stav mysli. Když zpozoroval šibenici, na chvíli se zastavil, ale pak došel až k ní a postavil se tak, jak mu kat ukázal.

Potom už všechno probíhalo rychle, bez zbytečných odkladů. Soudní prezident pokynul katovi a ten připnul vzadu na vězňovo kožené řemení železný hák, jehož silný provaz katův pomocník v té chvíli přehodil nahoře přes kladku. Popravčí navlékl Englichův krk do krátké oprátky, která visela na odsouzencově hrdle jako nějaká podivná, bizarní kravata.

V tu chvíli se vězeň obrátil na kata a tiše, skoro prosebně zašeptal: „Jen rychle, prosím, jen mne netrapte!“ Jan Piperger ovšem nic takového ani neměl v úmyslu. Na jeho tichý povel pomocník vzadu začal tahat za provaz a Englichovo tělo se přes kladku pomalu vzneslo do výše. Kat poté svižně vystoupil na schůdky, uchopil oprátku na Englichově hrdle a zavěsil ji na skobu šibenice. Na další tichý povel pak jeho pomocník vzadu pustil provaz a vězňovo tělo se nyní houpalo na provaze. Jan Piperger však byl mistrem svého řemesla. Hned vzápětí totiž neuvěřitelnou rychlostí otočil vší silou Englichovu hlavu na stranu, přidržel mu zavřená ústa, aby jazyk zůstal uvnitř, a po několika vteřinách visícímu vězni zatlačil oči. Bylo po všem.

Když kat odkryl ruku z vězňovy tváře, výraz mrtvého Josefa Englicha se mnoho nezměnil. Jeho obličej nevyjadřoval ani strach, ani smrtelnou křeč. K visícímu tělu pak vystoupil soudní lékař, MUDr. Štěpán, který po deseti minutách konstatoval odsouzencovu smrt.

Kat zatím dole předstoupil před soudního prezidenta a ohlásil, že poprava byla vykonána. Nato si obřadně svlékl rukavice a odhodil je pod šibenici. Nyní byla řada na knězi, aby celou scénu zakončil.

Páter kvardián uvedl, že odsouzenec skonal smířen s Bohem, jako pravý kajícník. Pak se začal hlasitě modlit otčenáš a poté i zdrávas Maria. Všichni přítomní v této slavnostně vážné chvíli opakovali slova modlitby po něm. Právě v ten okamžik konečně pronikl temnotou únorového rána první sluneční paprsek a vytvořil tak na nádvoří scénu skoro až mystickou, kdy slova modliteb dokázala prosvítit temnotu noci.

Když doznělo závěrečné „Amen“ a dav se začal pomalu rozcházet, nastalo poslední dějství chrudimské popravy. Mrtvé tělo bylo sňato ze šibenice a vloženo do laciné černé rakve s namalovaným bílým křížem. Ta byla později odvezena na hřbitov za Novým městem a zde spočinulo tělo popraveného vraha na opuštěném místě, zakopáno v cestě, po které chodívali návštěvníci hřbitova. I to mělo svůj hluboký symbolický význam, když na místo vrahova posledního odpočinku musel šlápnout svou nohou každý příchozí. Také tím měl pachatel vražd navěky vykupovat svou hroznou vinu.

O zlých činech Josefa Englicha se na Chrudimsku mluvilo ještě celá léta a také statek v Komárově byl dlouho považován za prokleté místo, kde zemřelo několik nevinných lidí. Pachatel však byl nyní po zásluze potrestán, a tak veřejnost postupně na smutný příběh zapomínala. Nikdo nemohl v tuto chvíli vědět, že historie podivných úmrtí v Komárově ještě zdaleka neskončila.

Případ krásného dragouna

Snad by mi tvůrci slavného českého televizního seriálu Hříšní lidé města pražského odpustili, že jsem nazval tuto kapitolu podobně, jako kdysi oni pojmenovali jednu z epizod seriálu. Je to však pouze jediná shoda, pomineme-li ovšem fakt, že v obou příbězích sehrál svou roli dragoun, samozřejmě fešný. „Partie krásného dragouna“, v níž excelovali skvělými výkony Jaroslav Marvan, Vladimír Menšík a Josef Abrhám, pojednává o nezákonných potratech a mladém jezdeckém důstojníkovi, který byl za své hříšné chování nakonec krutě potrestán.

Příběh, který chceme na stránkách této knihy vyprávět a v němž také hraje roli krásný dragoun, jakkoli to tentokrát nebyl důstojník, je ovšem daleko tragičtější. Byly zde ve hře lidské životy, přesněji řečeno životy bezbranných dětí. A tyto životy byly zmařeny. Tím se náš příběh tragicky liší od někdejší rozmarné epizody televizního seriálu. Na rozdíl od něj se totiž jedná o případ skutečný. Začněme však po pořádku.

Naše vyprávění nás znovu zavede do vesnice Komárov, kterou už dobře známe. Po popravě traviče Josefa Englicha se napjatá atmosféra ve vsi postupně začala uklidňovat. Lidé věděli, že vrah byl po zásluze potrestán a spravedlnosti bylo učiněno zadost. Ještě nějaký čas se po vsi vedly vzrušené diskuse o tom, co a jak se stalo, ale když už se lidé nic nového nedozvídali, postupně bylo nakonec téma „Englich“ opuštěno a zdejší hospodáři se opět zabývali hlavně diskusemi o svých polnostech, loňské úrodě či nemocech dobytka. Život v Komárově se vracel do svých starých kolejí.

Jediný, kdo se ve vsi necítil dobře, byla Englichova vdova Marie. Ovšemže ji nemohl nikdo z ničeho vinit, zločiny spáchal její muž a nikoli ona, která naopak mohla být jeho další obětí, ale Marie Englichová přesto měla stále pocit, že jakmile vyjde ze statku, sledují ji úkosem oči všech sousedů, a když přejde, jejich hlavy se hned poté obrátí k sobě ve vzrušeném hovoru. A že se mluví o ní, to bylo nepochybné. Nic nespáchala, a přesto musela nést stigma vrahovy manželky. Život v domovské vsi se jí začínal zdát nesnesitelný.

Jednoho jarního dne téhož roku 1886 se na dvoře Englichovy komárovské usedlosti náhle objevil vysoký muž v dragounské uniformě. Rovnou zamířil k překvapené hospodyni a představil se jí jako František Novotný, toho času vojín dragounského pluku v Pardubicích. Marie Englichová se záhy rozpomněla, no ano, vždyť to je ten chlapík, který byl kdysi kamarádem jejího muže a několikrát se tu na statku zastavil. Hovor se tedy stal srdečnějším a posléze byl host pozván dovnitř světnice, kde dostal kávu. Englichová později dokonce načala láhev vína.

Chvíli tak spolu nezávazně hovořili, až najednou dragoun po krátkém otálení šel s pravdou ven. Ví, co se stalo, ale s tím se už nedá nic dělat. Zrovna tak chápe, že statek teď potřebuje hospodáře a Marie Englichová šikovného manžela. Inu, když je teď sama… Zkrátka a dobře, Marie Englichová už po dvou měsících vdovství náhle dostala od fešného dragouna nabídku k sňatku.

Nelze říct, že jí to v první chvíli nezalichotilo. Nabídka k sňatku je většinou pro každou ženu věc lákavá, natož pak pro ni, které se od popravy jejího muže celá ves stranila. Jenže když pominula chvíle prvního překvapení, začala uvažovat trochu jinak. Vdát se za pouhé dva měsíce po smrti jejího muže, to by asi bylo ještě horší než teď. Jistě by se na ni lidé dívali skrz prsty ještě víc, jako na ženskou, která mermomocí nemohla vydržet bez chlapa.

Pardubice na pohlednici z roku 1905. Zde si František Novotný odsluhoval u dragounů povinnou vojenskou službu. Pohlednice ze sbírek Městského muzea v Netolicích.

A pak tu byla ještě jedna věc. Englich byl mizerný hospodář a statek byl v dluzích. Věřitelé se začínali ozývat, zatím jen mírně a zdvořile, jenže vdova dobře věděla, že když jim včas nezaplatí, zdvořilost brzy skončí. Potřebovala tedy sehnat v brzké době peníze a fešný dragoun nevypadal, že má doma úspory zašité v matraci. Nakonec se odhodlala a Novotnému otevřeně řekla, že on asi nemá dost peněz, aby zachránil ji i statek. Sličný dragoun se jen usmál, řekl jí, aby o tom všem ještě přemýšlela a on že se brzy znovu zastaví.

Svůj slib dodržel. Objevil se ve statku znovu za měsíc a pak opět po pěti týdnech. To už však přišel v civilu, protože jeho vojenská služba skončila. Pokaždé byl přijat vlídně a zdvořile, ve statku dostal kávu a tvarohové buchty, ale k jeho překvapení si vždy stran sňatku vyslechl zamítavou odpověď. Vdova Englichová se bála předsudků vesnice a navíc měla stále pochybnosti o tom, že by její statek mohly úspory bývalého dragouna zachránit. František Novotný tedy dostal košem.

Nutno říci, že to vzal sportovně. Nenaléhal ani se nemračil, v klidu se rozloučil a za chvilku se Komárovem rozléhalo hrčení jeho pěkné bryčky. Už za několik měsíců poté se po vsi roznesla zpráva, že František Novotný, někdejší nápadník Englichovy vdovy, se oženil se zámožnou selskou dcerou Anastázií.

Nyní se situace zcela změnila. Zatímco Novotný ještě před nedlouhým časem dostal od Englichovy vdovy košem, protože se jí zdál mladý a chudý, nyní se karta obrátila a František Novotný se jednoho dne odpoledne znovu objevil na statku v Komárově. Tentokrát ovšem už nikoli jako žadatel o ruku zdejší panímámy, nýbrž jako zájemce o koupi celé usedlosti. Jeho žena totiž dostala od svých rodičů vyplaceno celé věno, a to bylo zcela dostačující, aby si novomanželé mohli zakoupit nějakou přiměřenou zemědělskou usedlost. Jednou z těch, o které se začali zajímat, byl i komárovský statek. Novotný jej dobře znal a navíc věděl, že jeho majitelka se potýká s finanční nouzí a chystá se, ač nerada, k prodeji své usedlosti. Možná že František Novotný teď také prožíval jisté zadostiučinění, protože konečně vstupoval do brány statku nikoli jako odmítnutý ženich, ale jako možný budoucí hospodář.

Jeho odhad byl správný. Marii Englichové v její obtížné situaci nakonec už nezbývalo nic jiného než prodej usedlosti, a tak byla nakonec ráda, že rychle našla zájemce, kteří navíc skoro nesmlouvali. Neměli toho ostatně ani zapotřebí, protože peněz měli prozatím dost. Obě strany se tedy nakonec dohodly vcelku snadno a už na sklonku téhož roku 1886 se František Novotný se svou ženou Anastázií stali majiteli statku č. p. 30 v Komárově.

K dokonalému štěstí v rodině nového hospodáře chyběly teď už jen děti, ale mladí manželé si s tím dokázali brzo poradit. Dne 22. července 1888 se narodil prvorozený syn, jemuž šťastná matka dala po otci jméno František. Jen jediná věc trochu zkalila její štěstí. Zatímco v jiných rodinách by každý hospodář měl radost, že se mu narodil syn a dědic, její muž se choval po narození syna spíš odtažitě. Bručel, že jej dětský pláč v noci budí a on se vůbec nevyspí. Když mu žena dávala dítě pochovat, udělal to vždy jen tak narychlo a chladně. Vypadal, že už se nemůže dočkat, až synka zase odloží zpátky do kolébky.

K zármutku všech malý František ve své kolébce neplakal dlouho. Už o dva týdny později, 9. srpna, chlapeček náhle zemřel. Večer se mu udělalo špatně, začal zvracet a rána se už nedožil. Rodina a sousedé doprovodili malou rakvičku za několik dnů na zdejší hřbitov.

O rok později na komárovském statku opět zazněl dětský křik. Tentokrát přišla dne 26. června 1889 na svět holčička Julie. S ní vstoupila do statku opět nová naděje, ale malý plamínek dětského života tentokrát zhasl ještě dřív než v případě jejího bratříčka. Jůlinka zemřela za pouhé čtyři dny, tedy 30. června 1889. Už podruhé v krátké době vyšel ze dvora komárovského statku smutný průvod ke hřbitovu.

Třetím dítětem v rodině byla opět dcerka. Marie se narodila 12. září 1891, ale bylo jí na tomto světě dopřáno jen 16 dnů. Dne 28. září holčička v křečích a za stálého zvracení zemřela.

Komárovští sousedé si posléze začali mezi sebou šeptat, že na rodině Novotných lpí nějaká temná kletba. Jistě, dětská úmrtnost byla tehdy vysoká, ale tohle už bylo přece jen divné.

A divné to bylo tím víc, že podivná úmrtí pokračovala. Další dítě Novotných, dcerka jménem Františka, se narodila 1. června 1894, ale zemřela už 18. června. Nedožila se tedy ani věku tří neděl a zemřela za úplně stejných příznaků jako všechny ostatní děti. Asi den před smrtí dostala silný průjem, který vystřídalo zvracení a pak už následovala smrt.

Úmrtí čtyř potomků byla rodinná tragédie, ale manželé Novotných na ni reagovali každý jinak. Hospodář si hleděl především práce na statku, a když se ho někdo ze sousedství zeptal, odpověděl s bezbarvým výrazem ve tváři: „Bůh dal, Bůh vzal.“ Sousedé si této lhostejnosti nemohli nevšimnout. Po vsi se začalo tajně šuškat, že starý Novotný své děti snad tráví, ale nahlas se to nikdo neodvážil vyslovit, protože Novotný byl známý sudič, který na všechno hned reagoval výhrůžkami soudem. Navíc sousedé věděli, že zemřelé děti byly ze strany rodiny vždy bez všech potíží na hřbitově pochovány.

Zatímco Novotný se tvářil, jako by v rodině neumíraly jeho děti, nýbrž králíci nebo jiná domácí zvířata, hospodyně nesla skon všech svých čtyř dětí těžce. Těžko může někdo změřit proudy slz, jež vyplakala, a chodila jako tělo bez duše. Začala si namlouvat, že se o děti špatně starala a že všechny dostaly asi nějakou nakažlivou nemoc z prádélka a peřinek, které po sobě zdědily. Proto se rozhodla, že si k pátému dítěti pořídí celou výbavičku novou. Rozdala někdejší prádélko a peřinky chudým a obstarala si všechno nové. Na náklady přitom nehleděla. S velkými nadějemi pak očekávala narození dalšího děcka.

Došlo k tomu dne 4. února 1896, kdy se v rodině Novotných narodila holčička jménem Emilka. Její matka byla velmi šťastná a věřila, že tentokrát už k nim bude osud milostivý. Holčička byla uložena do nového prádélka a přikryta krásnou novou peřinkou. Matka ji střežila jako oko v hlavě, ale v noci ji občas přece jen přepadl spánek. Jakmile však Emilka v kolébce zavrněla, její maminka byla ihned vzhůru.

Nakonec se ale ani tentokrát nic nezměnilo. Dítě se dožilo pouhých pěti dnů a 9. února 1896 opět zazněl v Komárově hlas umíráčku. To už ovšem ve vsi zaznívaly vzrušené hlasy, že tohle nemůže být náhoda. Zatímco Novotný se při pohřbu tvářil, jako by na komárovském hřbitově pochovávali kočku, a ne jeho páté dítě, Anastázie Novotná byla z celé situace už skoro šílená. Udělala všechno proto, aby aspoň tohle její dítě přežilo. Vyměnila celou výbavičku i peřinky a původní věci rozdala chudým, jejichž děcka v darovaném prádélku zdárně rostla, zatímco z jejích pěti dětí nebylo naživu ani jediné.

Vzrušená atmosféra v rodině se brzy přenesla i do vztahů mezi samotnými manžely. Novotná s bolestí v duši marně hledala příčinu smrti svých dětí, a když ji nenalézala, hojila si tuto svou bolest na manželovi. Hádky postupně sílily a záhy už byly téměř na denním pořádku. Čeleď na statku teď slýchala den co den křik a vzájemné osočování.

Také k sluchu Anastázie Novotné se ze vsi donesla šuškanda, že děti jí otrávil její muž, ale ona se tomu zdráhala uvěřit. Že její muž nebyl žádný poklad, to už věděla, ale že by dokázal udělat něco tak hrozného?

Do této nevlídné atmosféry pak jednoho dne zasáhla náhoda, to když se hospodyně dozvěděla, jak jsou na tom s hospodařením na statku. František Novotný byl kdysi možná dobrý dragoun, ale řídit zemědělskou usedlost, to přece jen vyžadovalo nějaké zkušenosti, a ty mu patrně chyběly. Nyní se tedy jeho žena dozvídala, že manžel si na onu polovinu statku, která mu náležela, půjčoval peníze, které pak nevracel. Věřitelé se o ně postupně začali hlásit a Anastázie se musela rozhodnout pro nějaké řešení. Nevíme, s jakým křikem její návrh neúspěšný hospodář přijal, ale nakonec byl Novotný nucen svou polovinu usedlosti převést na manželku, která si pak půjčila peníze od svých rodičů a dluhy svého muže zaplatila.

František Novotný však nedokázal být k sobě natolik upřímný, aby si přiznal, že tuto neslavnou situaci zavinil on sám. Hledal důvody na všech stranách, jen ne u sebe. Obviňoval manželku a ta mu to nezůstala dlužna. Výsledkem bylo, že hádek v jejich domácnosti ještě přibylo. Nakonec se Novotný nechal slyšet, že nebude žít s ženskou, která na něj pořád jen křičí. V té době už býval často po večerech pryč a netrvalo dlouho, když sousedé jeho ženě donesli, že Novotný má milenku.

Od té doby se život na Novotných statku změnil k nepoznání. Jestliže až dosud zdejší čeleď slýchala jen hádky, nyní mezi manžely nebyla nouze o vzájemné fyzické napadání. V tom míval většinou navrch hospodář, který někdy svou ženu škrtil, jindy zas na ni bral vidle nebo kosu. Dospělo to tak daleko, že Anastázie Novotná zažalovala svého muže u chrudimského krajského soudu, který pak Novotného skutečně odsoudil za napadení manželky na dva měsíce do žaláře.

Když se před ním vrata věznice po osmi týdnech znovu otevřela, František Novotný už vůbec neplánoval, že by se vrátil domů k rodině. Jeho mužská ješitnost utrpěla manželčinou žalobou tak těžkou ránu, že další společné soužití naprosto nepřipadalo v úvahu. Jeho kroky tedy po propuštění vedly tam, kde očekával víc pochopení. Tím místem byla usedlost Marie Puvrlové, ovdovělé choti někdejšího nájemce velkostatku a později majitele statku v Komárově.

Právě s touto ženou udržoval už před svým odsouzením milostný poměr, a tak po roztržce s manželkou nyní zamířil právě tam. Ovdovělá Marie Puvrlová hospodařila na svém statku sama a musela se také starat o tři odrostlejší děti. Měla tedy práce až nad hlavu a na nějakou vážnou známost neměla čas. Proto se nakonec dala dohromady s Novotným, který patrně dokázal zcela naplnit její ženské touhy a jistě tomu bylo i opačně. Ostatně, František Novotný byl statný a dost pohledný muž, který jistě dokázal rozbušit srdce mladé vdovy lépe než kdysi její manžel, souchotinář Antonín Puvrla.

Vzájemná náklonnost obou milenců však nezůstala bez následků. Marie Puvrlová dne 18. října 1897 povila nemanželského synka. Chlapec byl pokřtěn jménem František, to podle svého otce, a jeho příjmení – Karas – se odvíjelo od dívčího jména jeho matky Marie Puvrlové. Vesnice si měla rázem o čem povídat, ale nezdálo se , že by to některému z obou milenců vadilo. Marie Puvrlová byla vdova, a co se týče Novotného, ten se snažil pouta se svou ženou co nejvíc zpřetrhat a možná jí svým mimomanželským vztahem také dokázat, že ji vlastně nepotřebuje. Do usedlosti mladé vdovy se tedy nyní opět navrátily dětské plínky a malý človíček se stále hlasitěji dožadoval mateřského mléka.

Ubíhaly dny, týdny a nakonec i měsíce. Rok 1897 skončil a v kalendářích se objevil letopočet 1898, tedy jubilejní rok, protože uplynulo právě padesát let od chvíle, kdy na rakouský trůn nastoupil císař František Josef I. Nevíme, jestli si tohoto slavného výročí František Novotný všiml, protože v té době čím dál častěji chodil po statku jako kakabus, mračil se na celý svět a zlobně se utrhoval na svou milenku. Marie Puvrlová postupně začínala tušit, proč tomu tak je.

Počátkem jara, bylo to 26. března 1898, ji navštívila Anna Píšová, provdaná sestra jejího milence. Hovořily spolu o běžných věcech, ale středem pozornosti byl samozřejmě malý klučík. Jeho matka si návštěvnici postěžovala, že František se s ní neustále hádá kvůli nočnímu pláči svého synka. Píšová ovšem měla hned po ruce radu: dítě jistě usne, když mu matka připraví odvar z makovic. Marie Puvrlová přikývla a hned poslala dcerku k sousedům pro makovice. Pak připravila malému Františkovi odvar, a když nápoj vychladl, dala chlapci spolknout několik lžic tohoto osvědčeného prostředku. Nakonec však byla zklamána, hošík sice odvar spolkl, ale v noci se opět vzbudil a několik hodin proplakal. Jeho otec se pochopitelně vzbudil také a zlostně láteřil, kdo prý má v tom kraválu spát.

O dva dny později, tedy v pondělí 28. března, se chystala Marie Puvrlová po obědě na pole. Malý František měl však zůstat doma. V jednu hodinu po poledni se tedy hospodyně oblékla, zavolala svou osmiletou dcerku Adélku a nakázala jí, aby nejdřív došla ke Kaplanovům pro mléko, a pak, až se vrátí, aby uvařila kašičku a dala ji malému bratříčkovi. Novotný v té době bílil venku přední zeď stavení a otevřeným oknem tento příkaz zaslechl. Zavolal, že kašičku synovi může uvařit i on sám.

Hospodyně na to neřekla nic, synka zavinula, kolem hlavy mu dala šátek, aby nenastydl, a pak dítě uložila a uspala. Poté se vypravila na pole a František Novotný se synkem ve stavení osaměli. Adélka odběhla pro mléko a oba starší chlapci hospodyně se ještě nevrátili ze školy.

Adélka se vrátila s mlékem dost brzo, za necelou půlhodinu. Postavila bandasku ve světnici a hned se starostlivě šla podívat na bratříčka. V tu chvíli rázem strnula. Chlapeček měl vytřeštěné oči a z jeho pusinky vytékalo množství žlutých slin. Měl oteklé rty a na jedné straně zarudlý krček. Holčička tedy rychle zavolala „strýce Novotného“, ale ten se na hocha ani nepodíval a jen mávl rukou, že prý synka asi trochu „ofoukl vítr“. Adélka se tedy vrátila k bratříčkovi, který bolestí nemohl ani plakat. I když jí bylo teprve osm let, svým dětským rozumem pochopila, že tady se děje něco zlého. Rozběhla se znovu ven k otčímovi a volala na něj, aby někoho poslal na pole pro maminku, že bratříčkovi je moc špatně. „Strýc Novotný“ však o něčem takovém nechtěl ani slyšet. Synkovi prý nic není a jeho matka už beztoho brzy přijde domů, tak proč by pro ni posílal. Tak se stalo, že hospodyně se vrátila domů až navečer.

Také ji chlapcův nedobrý stav překvapil, ale rozhodla se, že zatím počká a ráno se uvidí. Druhý den však chlapec vypadal ještě hůř, a tak jej hospodyně pořádně zabalila a odnesla do Dašic k lékaři, MUDr. Pychovi. Ten sice předepsal dítěti nějaké léky, ale měl podezření, že je už pozdě. V tom se skutečně nemýlil. Malý František následujícího dne, tedy 30. března 1898, za velkých bolestí skonal.

Zoufalá plačící matka zavolala lékaře Pycha, aby úředně ohledal mrtvolu. Doktor ke svému překvapení objevil na rtech a pravé straně krku příškvary. Vypadalo to, že děcku kdosi podal nějakou žíravinu. To byla vážná věc. Ostatně, doktor Pych působil na Dašicku už řadu let a dobře věděl o podivných úmrtích v Novotného rodině. A nyní byl právě Novotný na statku nějaký čas s dítětem zcela sám. Vážné podezření tedy padlo na něj. O tom, že by snad za chlapcovou smrtí stála malá Adélka, doktor vůbec neuvažoval. Za těchto okolností nemohl lékař postupovat jinak, než že oznámil celou podezřelou věc úřadům. Ty neprodleně zahájily vyšetřování.

Prvním úkonem byla pitva mrtvého tělíčka nešťastného chlapce. Soudní lékaři tady bez sebemenších pochybností konstatovali, že dítě bylo otráveno. To byl pro začátek zcela dostatečný důvod, aby se na statku Marie Puvrlové objevil četník. Představitel zákona zde z moci úřední zatkl Františka Novotného pro důvodné podezření z několikanásobné vraždy. Zatímco za krkavčím otcem zapadla pevná vrata vězení, nařídily úřady exhumaci těl všech zemřelých dětí, které Novotný zplodil se svou zákonitou manželkou Anastázií.

František Novotný cestou k šibenici. Soudobá kresba.

Tento neradostný úkon byl splněn, ale u dvou těl už rozklad pokročil do té míry, že otravu nebylo možno prokázat. U zbývajících však soudní lékaři potvrdili smrt jedem.

Nad hlavou Františka Novotného se začaly stahovat mraky. Vzápětí totiž bylo proti němu zahájeno vyšetřování pro vícenásobnou úkladnou vraždu, a když pak úřady začaly vyslýchat jednotlivé svědky, vyšlo také najevo, že Novotný se snažil ohledně své milenky Puvrlové zabránit, aby se jeho synek vůbec narodil. Když totiž byla Marie Puvrlová ve druhém měsíci, přinesl jí Novotný z chrudimského trhu chvojku a naváděl ji, aby z ní pila odvar a takto svůj plod ze svého těla vyhnala. Kromě vražd byl tedy komárovský sedlák obviněn také ze zločinu nedokonaného svádění k vyhnání plodu, což se ovšem ve srovnání s jeho předchozími hrůznými činy jevilo vyšetřujícímu soudci jako naprostá maličkost.

28. listopadu 1898 začalo soudní projednávání zlých skutků vraha Františka Novotného před chrudimským soudem a trvalo tři dny. Proces s přehledem a potřebnou autoritou řídil rada zemského soudu Ctibor, přísedícími byli radové Novotný a Formánek, obžalobu zastupoval státní zástupce Koupil a obžalovaného hájil chrudimský advokát JUDr. Sýkora. Tento složitý proces si vyžádal mimo jiné i předvolání znalců z oboru chemie a medicíny. Kromě nich pak bylo slyšeno celkem 36 svědků.

Také Marie Puvrlová a její dcerka Adélka byly slyšeny jako svědkyně. Puvrlová zde budila dojem nešťastné ženy, která podlehla zvláštnímu kouzlu bývalého dragouna. Nyní však už procitla a její láska byla tatam. Krutá smrt jejího synka ji zlomila a selka pravdivě vypovídala o všem, co se v její rodině po příchodu Františka Novotného událo. Pro obžalovaného to byly věci často velmi nepříjemné. Podobně i Anastázie Novotná, právoplatná manželka úkladného vraha a matka jeho dětí, neměla nyní důvod, proč by svého muže kryla. Když slyšela, že to byl právě on, kdo zavinil smrt všech těch malých bezbranných tvorečků, vypovídala odhodlaně, jako člověk, který se rozhodl rázně skoncovat se svým minulým životem.

Jak soudci, tak i celá veřejnost, ti všichni zejména napjatě očekávali, jaký důvod Novotný uvede pro spáchání činu tak hrozného, jako je vražda vlastních dětí. V tomto směru však byli všichni zklamáni, protože bývalý dragoun a nyní komárovský sedlák Novotný na tuto otázku soudu nijak přesvědčivě neodpověděl. Prý nemá rád děti a jejich pláč mu byl protivný. Víc se od něj nedověděli.

Rozsudek byl vynesen 30. listopadu. Bylo už předem zřejmé, jaký asi bude, protože pachatel nemohl na svou obhajobu uvést vlastně nic. Porota dostala čtyři otázky, ze kterých ta nejhlavnější se týkala zločinu pětinásobné úkladné vraždy. Porada netrvala nijak dlouho. Bylo zřejmé, že jednotliví porotci byli už předem rozhodnuti. I když František Novotný se po celou dobu procesu choval netečně, jako by se jej celá věc netýkala, když teď uslyšel v soudní síni ortel „trest smrti provazem“, zbledl. Na jeho čele se objevil studený pot a vrah, který se svými dětmi neměl žádné slitování, nyní zavrávoral a marně kolem sebe hledal, o co by se opřel. Teprve po chvíli, kdy jeho advokát oznámil zmateční stížnost, nabyl Novotný alespoň trochu své předchozí rovnováhy.

Pokud si však sliboval, že by odvolání k vyšší instanci mohlo něco změnit na jeho chmurném osudu, měl být zklamán. Ortel smrti byl potvrzen a zbývala jen naděje na císařskou milost. Při jejím zvažování však záleželo na tom, zda do Vídně rozsudek od soudu přišel už s návrhem na udělení milosti. V takovém případě panovník obvykle tento návrh akceptoval a milost udělil. Pokud ovšem soud udělení milosti nedoporučil, nemohl si odsouzenec dělat žádné velké naděje.

V pátek dne 24. února 1899 se úderem desáté hodiny dopolední rozlehly těžké kroky na chodbě věznice chrudimského krajského soudu. Ozvalo se zachrastění klíčů, dveře Novotného cely se otevřely dokořán a v nich se objevili dva dozorci. Překvapený vězeň za nimi v chodbě zahlédl i dva četníky, kteří tam postávali s nasazenými bajonety. Dozorci vkročili do cely, nasadili Novotnému pouta a nařídili mu, aby šel s nimi. Jakékoli pomyšlení na odpor bylo v tu chvíli zcela zbytečné. Pochmurný průvod vyšel z věznice a přes dvůr zamířil do budovy soudu. Po krátké chvíli už všichni stáli v kanceláři prezidenta krajského soudu, kde se zatím shromáždil i celý soudní dvůr, před nímž se líčení komárovského vraha konalo. Všichni se tvářili natolik vážně, že vězeň už začínal chápat, proč sem byl přiveden.

Zlé tušení Františka Novotného se naplnilo. Prezident krajského soudu Wollmann zde vězni přečetl výnos, že císař odmítl odsouzenci udělit milost a poprava bude vykonána zítra, tedy v sobotu 25. února. Novotný sice vkročil do kanceláře se sebevědomou tváří, ale tváří v tvář blížící se smrti jeho odvaha záhy vyprchala. Zbledl, roztřásly se pod ním nohy, a když jej prezident soudu vyzval, aby dle úředních zvyklostí podepsal, že byl s ortelem seznámen, chvěly se mu ruce tak silně, až mu jeden z dozorců musel při podpisu vést ruku.

Poté byl odveden z kanceláře, ale ne už zpět do své cely. Dozorci zamířili ke dveřím malé komůrky č. 20, kde byla jen jedna postel a prostý stůl. Tady měl vězeň prožít své poslední hodiny.

Vězeň zde podlehl zoufalství. Když vraždil malé bezbranné děti, dělal to s klidným srdcem, ale teď, když měl odpykat svou vinu, štkal a hlasitě bědoval. Po nějaké chvíli se trochu uklidnil a požádal o kněze. Zároveň snědl něco z nabídnutých uzenek, vypil kávu a dozorci mu přinesli i láhev vína. Pak už se k němu dostavil duchovní, páter Zuzánek z kapucínského řádu, k němuž později přibyl ještě druhý kněz, páter Richard. Oba duchovní zůstali v cele po celou noc.

Čím víc se blížilo ráno, tím víc Novotný plakal a naříkal. Znovu a znovu mu duchovní na jeho žádost museli podávat křížek, který vězeň stále v slzách líbal. Působil dojmem duševně nevyrovnaného člověka, který si zoufá nad svým osudem, jejž na svou hlavu sám přivolal. Litoval však jen sám sebe, o svých zavražděných dětech se slůvkem nezmínil. Večer a pak ještě i ráno mu bylo povoleno krátké setkání s matkou, které bylo velmi tklivé. Z obou stran při něm nezaznělo mnoho slov, ale zato bylo prolito množství slz a stařenka bědovala nad osudem svého syna, kterého se přece snažila vychovat jako slušného člověka. Pak se oba naposledy rozloučili, k samotné popravě totiž matka nebyla vpuštěna a ona sama o to ani nežádala. Mateřské srdce by asi jen stěží sneslo pohled na synovo umírání v oprátce. Anastázie Novotná se se svým mužem rozloučit nepřišla.

Správa věznice měla v případech trestu smrti instrukce, aby požadavky vězně na jídlo a pití večer před exekucí nebyly nijak omezovány, s výjimkou tvrdého alkoholu ovšem. Novotný však celou noc tak štkal a bědoval, že téměř nejedl. Nakonec si vyžádal jen buchty a kávu, což mu dozorci obratem přinesli do jeho cely.

Popravčí mistr Leopold Wohlschläger přijel z Prahy do Chrudimi už v pátek dopoledne kolem desáté hodiny, tedy asi právě v době, kdy prezident soudu předčítal vězni zamítnutí jeho žádosti o milost. Ve městě však zatím ještě nikdo netušil, že zítra bude poprava, a tak se pražský kat spolu se svými dvěma pomocníky, Janem Dresslerem a Josefem Franzlem, ubytoval v místním hotelu „Bída“, což byl tehdy jeden z lepších podniků ve městě, aniž někdo tušil, kdo to vlastně do města přijel. Kolem poledního se však po městě už rozkřiklo, že Novotný bude ráno popraven, a tak byla záhy okna restaurace, kde kat se svými pomocníky obědval, obležena množstvím zvědavců.

Wohlschläger se po příjezdu do Chrudimi nejprve ohlásil prezidentu krajského soudu a pak odpoledne začal v nádvoří věznice připravovat vše potřebné k popravě. Když byl hotov, odebral se na procházku městem a po ní zamířil znovu do hotelu. Zde jej v restauraci obklíčila velká skupina zvědavců, kterým pražský kat dost ochotně vyprávěl některé příběhy ze své chmurné praxe.

Poprava byla druhého dne, tedy v sobotu 25. února, stanovena na půl osmou hodinu ráno, ale už od šesté hodiny se před vchodem do věznice tlačil mohutný dav. Nejednalo se jen o zdejší obyvatelstvo, do Chrudimi přijeli i mnozí zvědavci z okolních měst a obcí. Jejich snaha však byla z větší části marná, správa věznice rozhodně neměla v úmyslu udělat z popravy člověka nějakou senzaci, a navíc vězeňský dvůr sám nebyl nijak velký. Bylo tedy rozdáno celkem šedesát vstupenek, které pak u vrat věznice velmi pečlivě kontrolovali četníci.

Cesta do nádvoří vedla příchozí kolem vězeňských cel, takže museli projít i okolo malé cely číslo 20, která měla v této chvíli už dokořán otevřené dveře. Ti, kdo měli to štěstí, že mohli přes hlavy ostatních nahlédnout dovnitř, spatřili muže střední, ale jinak dost svalnaté postavy, z jehož vpadlé tváře každého zaujaly těkající, nepokojné oči. Před vězněm stál duchovní, který mu na jeho žádost každou chvíli ukazoval hodinky. Jejich ručičky se však nemilosrdně blížily ke stanovené hodině.

Na dvoře se zatím shromažďovali hosté. Byli mezi nimi především státní úředníci, vojenští důstojníci, porotci z Novotného procesu a několik dalších osobností. Zatím dva četníci dorazili do hotelu „Bída“, kde zaklepali na dveře pokoje číslo 11 a vyzvali Leopolda Wohlschlägera a jeho pomocníky, aby se dostavili na místo popravy. Venku před hotelem všichni nasedli do připraveného povozu a rozjeli se k věznici. Po příjezdu kat nejprve odešel do nádvoří, kde zavěsil lano na kladku šibenice a vyzkoušel jeho pevnost. Pak už se v doprovodu svých pomocníků, četníků a také správce věznice odebral do cely číslo 20. Zde již čekal prezident krajského soudu Wollmann, který oficiálně odevzdal odsouzence Novotného katovi.

„Poručte se do vůle Boží!“ oslovil popravčí vězně a vyzval jej, aby se dal svázat. Novotný trochu rozpačitě pokynul rukama a tiše odpověděl: „Prosím, nevažte mne, já se bránit nebudu!“ Takovému přání však popravčí nemohl vyhovět. Věšet odsouzence s nesvázanýma rukama by bylo až příliš velké riziko, vždyť nikdo nevěděl, co člověk v pudu sebezáchovy dokáže udělat, a navíc poprava by bez spoutání vězňova těla soustavou řemenů ani technicky nebyla možná. Odsouzencovo tělo mělo být vytaženo vzhůru za pomoci kladky až k velké skobě v šibenici, teprve zde kat zavěsil na tuto skobu oprátku a následně došlo k oběšení odsouzence. Taková operace ovšem vyžadovala spoutání vězňova těla několika řemeny, které měly na vězňových zádech železný hák. Bez toho by poprava nebyla proveditelná.

František Novotný byl proto spoután. Nebránil se tomu, viditelně rezignoval na jakýkoli odpor. Když mu ještě i v této chvíli začal duchovní, páter Zuzánek, kázat o ctnostech křesťanských, smutně si povzdychl: „Teď už je pozdě vštěpovat mi abecedu náboženství!“ Pak už smutný průvod s vězněm zamířil ven z budovy, kde se z nádvoří ozývaly tklivé zvuky umíráčku.

Když se ve dvoře objevila mezi četníky postava odsouzence, nastal mezi diváky vzrušený šum. Pohledy všech zamířily k té smutné postavě v šedých trestaneckých šatech. Novotný se zsinalou tváří rozpačitě kráčel k šibenici a jeho rty mumlaly nějaká nesrozumitelná slova. Za ním šli oba duchovní, kteří vězně nabádali, aby svěřil svou duši Bohu a doufal v boží milosrdenství. On však už nevypadal, že by jejich slova vnímal.

Náhle se zastavil, pohlédl kamsi do davu a zvolal:

„Ale tatíčku, tatíčku, kde jsi, že se nejdeš se mnou rozloučit?“ Jeho otec ovšem zemřel už před několika lety, ale vězeň pak ještě několikrát zvolal „Tatínku!“ a hleděl přitom na kohokoli, kdo se právě nacházel nablízku. Bylo vidět, že jeho smysly jsou otupeny strachem z blížící se smrti. František Novotný už nebyl zcela příčetný.

Teprve těsně u šibenice se jeho myšlenky ještě jednou vrátily na tento svět. Do ticha temného dvora náhle hlasitě vykřikl: „Všem odpouštím, jen ne těm třinácti muzikantům a těm dvěma kurvám!“ Měl tím na mysli jednak porotu, tedy dvanáct porotců a jednoho náhradníka, a pak také svou ženu a svou milenku. Než však stačil ještě něco říci, zakryl mu kat svou rukou hbitě ústa, aby ve svých posledních chvílích na tomto světě nezlořečil.

Zbytek už byla běžná katovská rutina. Odsouzenci byly svázány nohy, jeden z pomocníků zavěsil vzadu na řemení železný hák, zatímco mistr popravčí roztrhl vězni u krku košili a zavěsil mu na krk krátkou oprátku. Vše běželo tiše a rychle jako dobře namazaný stroj.

Novotný ještě několikrát zvolal „Tatíčku!“, ale mezitím už k němu přistoupili oba duchovní a přiložili k jeho ústům křížek, který vězeň rychle políbil. Pak už kat zavelel „Vzhůru!“ Urostlý pomocník Dressler vzal vězně do náruče a zvedal jej do výše, zatímco druhý pomocník vzadu tahal za lano vedoucí přes kladku. Kat zatím vystoupil po čtyřech schůdcích u šibenice a zavěsil druhý konec oprátky, visící z vězňova krku, na skobu šibenice. Na jeho povel pomocníci tělo pustili a František Novotný visel na šibenici. Pomocníci táhli za provaz připevněný k vězňovým nohám, takže tělo se napínalo. Mistr popravčí pak uchopil Novotného hlavu a několika ráznými trhnutími ji vyvrátil doprava. Zároveň zakryl vězňova ústa rukou.

Odsouzencovy oči se zavřely a jeho rty se přestaly pohybovat. Od zahájení popravy uplynulo jen několik málo vteřin a už bylo po všem. Kat sešel dolů po schodech, ohlásil prezidentovi soudu, že poprava byla vykonána, svlékl si rukavice a odhodil je k šibenici pod nohy mrtvého těla. To byl tradiční katovský rituál, dodržovaný dlouho předtím i potom.

Přítomný duchovní pak vyzval diváky, aby se za duši zemřelého pomodlili otčenáš, což všichni se skloněnými hlavami udělali. Když dozněla modlitba, přistoupil k visícímu tělu soudní lékař, MUDr. Štěpán, s hodinkami v ruce. Sledoval tep srdce. Vězeň však byl muž statné postavy, a tak se teprve po 11 minutách jeho srdce úplně zastavilo.

Katovi pomocníci poté hbitě přinesli prostou černou rakev, odvázali mrtvolu ze šibenice a vložili ji dovnitř. Večer kolem osmé hodiny byly ostatky Františka Novotného odvezeny na hřbitov za Novým městem a tam, vzadu v pískové cestě, uloženy do hrobu jeho předchůdce, před třinácti lety popraveného traviče Josefa Englicha.

Byla to vskutku podivná hra osudu, ale prokletí komárovského statku smrtí Františka Novotného konečně skončilo. Nikdo tam už nikdy na otravu jedem nezemřel. Jen po celém kraji se o těchto smutných případech ještě dlouhá léta mluvilo.

Případ stříbrných hodinek

…moucha zpočátku nějakou chvíli kroužila s temným bzukotem místností a pak se náhle rozhodla, že už se jí tu nelíbí a raději poletí zpátky ven na čerstvý vzduch. Stále se jí však nedařilo nalézt v okně tu správnou, otevřenou tabulku. Místo toho vždycky odhodlaně přiletěla k oknu, podívala se skrze sklo ven na svobodu a pokoušela se skrz tu čirou, průhlednou hmotu vyletět. Samozřejmě že se jí to nemohlo podařit, a tak zmateně pochodovala po okenním skle sem a tam. Nemohla pochopit, jak je možné, že vidí na přírodu venku a přitom se tam stále nemůže dostat.

Svitavský četnický závodčí Stallecker její pokusy pobaveně sledoval. Neměl totiž zrovna v tuto chvíli nic jiného na práci. Byl ve služební světnici sám. Jeho dva kolegové ve zbrani, strážmistr Welcl a závodčí Sedláček, museli už před chvílí vyrazit za jakýmsi služebním zákrokem mimo Svitavy, a tudíž to byl nyní právě on, Jan Stallecker, kdo v tomto městě představoval zákon. Leč nic se nedělo. Do ztichlé strážnice oknem svítilo dubnové slunce, jehož hřejivé paprsky se posunovaly od stolu s kalamářem a služební knihou o průběhu služby přes stojan na zbraně, v němž teď opuštěně stála jen jediná puška, k věšáku, kde visela Stalleckerova blůza a opasek s poboční zbraní. Venku za oknem proudili lidé, ale v ospalé strážnici jako by se čas zastavil. Slunce svítilo na prkennou podlahu, na které se už několik dnů usazoval prach, protože posluhovačka, která sem chodila uklízet, měla znovu přijít až v sobotu.

Závodčí Stallecker seděl na své služební židli a nudil se. Nakonec se rozhodl, že z dlouhé chvíle přepíše do služební knihy alespoň text jednoho udání, které na četnickou stanici toho dne dorazilo. Uchopil pero, odšrouboval víčko kalamáře, ale než mohl poprvé namočit pero do inkoustu, začal v místnosti klapat telegraf. Dnes, v době mobilních telefonů a satelitního vysílání, se nám to jistě bude zdát neuvěřitelně zastaralé, ale v dubnu 1887, kdy se náš příběh odehrává, byl telegraf významným a vlastně i jediným moderním prostředkem rychlé komunikace. V rakouské monarchii jej úřady začaly zavádět už v únoru 1850, takže v časech našeho vyprávění četnické stanice telegraf dávno běžně používaly.

Ty, ty, ty, ty, tá, tá, tá, chrlil ze sebe přístroj, jehož mosazné součástky se žlutě leskly. Bílý proužek s morseovkou se rychle odvíjel a vzápětí vytvářel na podlaze malebná stočená kola. Závodčí Stallecker uměl číst morseovku docela dobře, a tak uchopil bílý proužek a rychle řadil tečky a čárky do písmen a slov. Když dočetl, jeho tvář dostala vážný, skoro až slavnostní výraz. Tak vida, přece jen se v tom ospalém odpoledni děje něco vzrušujícího. Aspoň se nebude nudit.

Když telegraf na stole konečně doklapal, četník obratem potvrdil přijatou zprávu, pečlivě si dopnul všechny knoflíky blůzy a přistoupil k věšáku. Navyklým pohybem si nasadil klobouk se zelenavým ferdpušem a poté si zapnul služební opasek, na němž visela služební šavle s mosazným jílcem. Tento typ krátké šavle pod názvem „briquet“ zavedli pro pěchotu už Francouzi za napoleonských válek, a protože se docela osvědčil, objevil se posléze v mnoha armádách Evropy. Byly to jednak staré, původní výrobky francouzských manufaktur, ale už i nové zbraně, které se vyráběly podle původního vzoru nebo jen s malými úpravami. Prusko zavedlo tuto šavli do své výzbroje roku 1818 a roku 1851 ji pak obdrželi také četníci v rakouské monarchii. Ve službách zákona zůstala ještě dlouho do časů první československé republiky.

Když si závodčí připjal šavli, podíval se směrem ke stojanu, kde stála jeho služební puška. Chvíli nerozhodně pohlížel tím směrem, ale nakonec jen pohodil hlavou, puška přece není nutná, vždyť budu za chvíli zase zpátky, je to jen běžná rutina. Pak rázně vyšel z místnosti a pečlivě za sebou zamkl dveře. Vyšel z domu na ulici a zamířil k budově nádraží.

Zpráva v telegramu totiž hovořila jasně. Před několika hodinami, tedy kolem poledne, byla v Moravské Třebové ve skladu hodináře Theodora Markuse spácháno vloupání. Zatím neznámý pachatel zde odcizil 14 stříbrných hodinek, tři stříbrné řetízky k hodinkám a nějaké drobné šperky ze zlata i stříbra, vše v celkové ceně 143 zlatých. Všechny četnické stanice v okolí byly upozorněny, že pachatel této loupeže může zamířit jejich směrem, a velitelé četnictva byli žádáni, aby konali hlídky a kontroly podezřelých osob. Tohoto příkazu hodlal uposlechnout i závodčí Stallecker. Položil si základní, důležitou otázku: jak se nejlépe a nejrychleji pachatel dostane z Moravské Třebové? A hned si také sám odpověděl: přece vlakem. A tak bez dalšího váhání vyrazil na svitavské nádraží.

Kráčel městem rázně. Ve tváři měl přísný úřední výraz, jaký umí nasadit jen četník jdoucí po stopě. Zelená pera na jeho klobouku výhrůžně vlála a krátká šavle v černé kožené pochvě se po jeho boku houpala v rytmu kroku. Jan Stallecker vypadal v tu chvíli jako ztělesněná spravedlnost. K dokonalosti mu chyběla jen četnická karabina na rameni. Jak už ale víme, rozhodl se závodčí v tomto případě ponechat pušku na služebně.

Konečně dorazil na perón svitavského nádraží. Na chvilku se zastavil, aby chytil dech, ale hned poté se zkoumavě rozhlédl kolem. Blízko něho na peróně stála skupina dělníků, kteří jeli ze šichty. Většina z nich držela v ruce otlučené bandasky, v nichž si přinesli kávu nebo polévku k obědu, a na četníkův zkoumavý pohled odpověděli úšklebkem. Četník byl pro ně jen představitel státní moci, která toho pro chudé lidi mnoho nedělala, spíše se jen starala o to, aby měl každý řádně zaplaceny veškeré daně. Dělníci tedy četníky rozhodně nemilovali a dávali to tiše, ale zřetelně najevo.

Kromě dělníků na nádraží postávali už jen dva studenti, tři venkovské ženy s nůšemi na zádech, které nejspíš přijely do Svitav z venkova na nákupy, a pak tu byl ještě mladý muž drobné postavy. Na jeho oděvu bylo vidět, že pamatoval i lepší časy, a také boty měly už svá nejlepší léta za sebou. Neznámý muž měl na sobě tmavý svrchník, byl bez zavazadla, ale stále držel obě ruce v kapsách. Zatímco ostatní cestující na nádraží snesli četníkův zkoumavý pohled bez rozpaků a opětovali jej dílem posměšně, dílem lhostejně, jakmile neznámý mladík postřehl, že se naň závodčí dívá, rychle se obrátil k okénku nádražní pokladny a žádal o jízdenku na omnibusový vlak, který jezdil mezi Brnem a Českou Třebovou. Snažil se při tom postavit tak, aby mu četník neviděl do tváře. Závodčí už v tu chvíli věděl, že sem na nádraží nevážil cestu zbytečně. Copak asi panáčku chceš přede mnou tajit, řekl si v duchu a pomalými důstojnými kroky došel až k neznámému. Ten už si všiml blížícího se četníka a snažil se ještě více odvrátit tvář k okénku pokladny. Jenže závodčí už stál sotva dva kroky od něho.

„Jak se jmenujete a odkud jste?“ oslovil četník důrazně neznámého. Ten konečně pochopil, že déle už tvář skrývat nemůže, aniž by to bylo podezřelé, a tak se teď snažil vypadat jako člověk, jehož hlavní starostí je, aby mu neujel jeho vlak. Na četníkovu otázku odpověděl bez váhání:

„Jmenuji se Jan Smejkal a pocházím z Moravské Třebové,“ řekl a snažil se ze všech sil, aby se mu nechvěl hlas. Měl však v této chvíli neuvěřitelnou smůlu. Kolem něj právě procházel číšník z nádražní restaurace a zaslechl udané jméno i název města. Tolik různých jmen i měst si mohl neznámý v danou chvíli vymyslet, ale on díky zlomyslné náhodě plácl první, co ho napadlo, aniž tušil, že procházející číšník bydlí právě v Moravské Třebové a zná tam i skutečného Smejkala. Nyní tedy nastala chvíle, aby se nádražní číšník aspoň jednou za život konečně projevil jakožto důležitá osobnost.

„Já pocházím z Moravské Třebové a znám tam Smejkala, ale tento pán to určitě není,“ obrátil se s vážným výrazem ve tváři na závodčího. Víc už četníkovi říkat nemusel. Jan Stallecker byl v tu chvíli přesvědčen, že našel, co hledal. Rozhodl se, že teď je na místě vykonat u podezřelého osobní prohlídku. Pak si však uvědomil, že tak důležitý úřední úkon by neměl provádět v čekárně před zraky ostatních cestujících, a protože kolem něho právě procházel nádražní sluha pan Řeznák, zeptal se ho, zda by bylo možno někde na nádraží najít místnost, kde by mohla být vykonána osobní prohlídka. Sluha jej dovedl do lampárny, malé komůrky se zamřížovaným oknem. Závodčí sem zároveň dostrkal i podezřelého.

V lampárně nejdřív sáhl neznámému do obou kapes kabátu. Když ruce opět vytáhl na světlo, držel v dlaních několik stříbrných pánských hodinek. No vida, tak přece! Jeho četnické srdíčko poskočilo radostí. Lupič z Moravské Třebové je dopaden! Už se v duchu viděl, jak jeho jméno čtou čtenáři většiny novin. A možná si vyslouží i uznání nadřízených.

Když se teď ukázalo, že osobní prohlídka nebyla zbytečná, potřeboval závodčí k jejímu pokračování svědka, nejlépe nějakou důvěryhodnou osobu. Nádražní pokladník, pan Alois Schleif, takovou důvěryhodnou osobou zajisté byl, a tak byl četníkem požádán, aby se zúčastnil tohoto úkonu ve jménu zákona. Podezřelý si pak musel svléci kabát a závodčí v dalších kapsách našel i řetízky k hodinkám a ostatní drobnosti, o nichž se zmiňoval služební telegram.

Náměstí ve Svitavách roku 1907. Pohlednice ze sbírek Městského muzea v Netolicích.

Stallecker měl nyní pocit naprostého vítězství. Odložil kabát na nejbližší bednu, posadil se na druhou a jal se počítat a sepisovat nalezené předměty, které nepochybně pocházely z vloupání u hodináře Markuse. Byl tak zabrán do práce, že si až po Schleifově varovném zasyknutí všiml, že neznámý se snažil využít jeho nepozornosti a opatrně se začal sunout ke dveřím.

„Ale copak, snad nás mladý pán už nechce opustit?“ procedil jízlivě skrze zuby a požádal sluhu Řeznáka, aby je v místnosti zvenku uzamkl. Sluha, zvyklý plnit příkazy, tomuto pokynu obratem vyhověl. Neznámý pochopil, že je definitivně v pasti a ven se po dobrém nedostane.

Závodčímu se v tuto chvíli zdálo, že je pánem situace. Pachatele měl pod zámkem a kořist před sebou na stole. V četníkovi se nyní probudil jeho smysl pro služební pečlivost a správný úřední postup. Vytáhl z kapsy notes a začal sepisovat drahocennosti, nalezené v kapsách stále ještě neznámého muže. Ten zatím postával nedaleko zamčených dveří a tvářil se nezúčastněně.

Kousek od něho rozpačitě přešlapoval i pokladník Schleif. Cítil se divně. Jednak osobní prohlídku v kapsách jiného člověka ještě nikdy nezažil, a navíc teď, když byly dveře komůrky zamčené, měl pocit, že je to právě on, kdo se podílí na omezení svobodného pohybu zadrženého mladíka. Už se docela těšil, až četník bude mít své úřední procedury skončené a on už konečně opět bude moci zamířit za svou běžnou prací.

Závodčí po krátkém úsilí dohotovil seznam kořisti a pak se jen tak pro formu obrátil na mladíka. „Je to vše?“ zeptal se a měl na mysli kořist. Mladík cosi nesrozumitelného zamumlal a otočil se ke svému kabátu, který ležel na jedné z beden. Vypadal v tuto chvíli, že už zcela kapituloval a že snad chce četníkovi vydat ještě nějaké šperky, které závodčí v jeho oděvu zatím neobjevil.

K čertu, že bych snad v jeho kapsách ještě něco zapomněl? položil si závodčí otázku. Na nic jiného však už neměl čas. Mladík se totiž mezitím přitočil ke svému svrchníku, hmátl do kapsy, a než stačil kdokoli něco udělat, ucítil četník bodnutí nožem. Rána zasáhla Stalleckera do levé strany hrudníku nedaleko srdce. Šokovaný četník nestihl v dané chvíli podniknout vůbec nic. Toho využil neznámý, znovu se rozmáchl nožem a další prudkou bodnou ranou zaútočil, tentokrát na pokladníka Schleifa. Čepel nože vnikla do těla zděšeného muže na levé straně hrudníku. Schleif ucítil prudkou bolest a pak se pod ním slabostí podlomily nohy.

Neznámý hned využil toho, že oba zranění muži nejsou v dané chvíli schopni postavit se mu na odpor, přiskočil ke dveřím a začal lomcovat klikou. K jeho smůle však bylo zamčeno zvenku. Mladík tedy ještě několikrát zuřivě zacloumal klikou, a když pochopil, že tudy se ven nedostane, obrátil svou pozornost opět k dění uvnitř komory. Měl nejvyšší čas.

Zatímco bledý pokladník se držel na hrudník a jen ztěžka se stavěl na nohy, četnický závodčí se už stačil vzpamatovat z prvního ohromení. Tasil šavli a snažil se bránit sebe i pokladníka. Bylo toho zapotřebí, protože mladík ve vzteku z nezdařeného pokusu o útěk bodal kolem sebe nožem jako šílený. Závodčí utrpěl několik řezných ran do obličeje a pokladník byl ještě dvakrát bodnut, jakkoli tyto rány už nebyly tak nebezpečné jako ta první.

Ale ani sám útočník se z toho nedostal tak lacino. Utrpěl sečnou ránu šavlí do hlavy, další podobnou ránu do levé ruky a navíc si bolestivě prořízl prsty levé ruky skoro až na kost, to když zachytil čepel četníkovy šavle holou rukou a závodčí z tohoto sevření vytáhl zbraň vší silou ven k sobě. Obě strany pak kvůli obdrženým zraněním na chvíli zastavily boj a toho bystře využil sluha Řeznák. Slyšel už nějakou chvíli z okna lampárny hluk zápasu, ale zatím se neodvažoval odemknout dveře. Byl už starší člověk a vcelku dobře odhadl, že on sám by nebyl schopen prchajícího zločince zastavit. Nyní, když se uvnitř rozhostilo ticho, usoudil, že snad už je po všem. Třesoucí se rukou rychle odemkl dveře lampárny.

Po otevření dveří se jeho očím naskytl obraz zkázy. V komoře bylo všecko zpřeházeno vzhůru nohama. Ležely tu převržené bedny, četníkův pošlapaný notes a také několikery stříbrné hodinky. Vpředu u dveří stál přikrčený četník se zakrvácenou šavlí v pravici. Levou ruku si držel na prsou a mezi prsty mu mokvala krev. Pokladník Schleif se s tichým úpěním sbíral ze země. Neznámý mladík klečel vzadu u stěny na jednom koleni, krvácel z několika ran a bylo vidět, že také on má pro tuto chvíli dost.

Sluha nelenil. Vskočil rychle do komory, pomohl na nohy bledému pokladníkovi a vystrčil ho ven. Četnický závodčí se vypotácel ven sám. Neznámý mladík, o němž sluha nepochyboval jako o pachateli tohoto krvavého díla, se na druhém konci komory nestačil zvednout tak rychle, aby se mohl pokusit o útěk otevřenými dveřmi. Řeznák mu ostatně nedopřál k takovému pokusu mnoho času. Jakmile byli oba zranění, četník a pokladník, venku z komory, Řeznák opět dveře rychle přibouchl a vzápětí v zámku zarachotil klíč.

Zdálo se, že v této chvíli se situace pro ochránce zákona začíná obracet k lepšímu, ale bylo to opravdu jenom zdání. Bodná rána do prsou, kterou závodčí utržil jako první, byla vážnější, než na první pohled vypadala. Četník venku stačil udělat jen pár kroků. Pak se pod ním podlomily nohy a on klesl na perón. Nádražní personál se kolem něj ihned seběhl a závodčí byl rychle dopraven do nemocnice, ale jeho zranění se záhy ukázalo jako smrtelné. Závodčí Jan Stallecker mu o dvě hodiny později podlehl. Z mladíka, zatím stále ještě uzamčeného v komoře lampárny, se tak stal vrah.

Nádražní kasír Alois Schleif měl více štěstí. Lékaři mu dokázali zachránit život a pokladník tuto dramatickou událost nakonec přežil.

Mezitím nádražní personál ve Svitavách řešil otázku, co dělat dál. Jak už víme, byli totiž zbylí dva zdejší četníci ve službě momentálně mimo město, a tak nakonec nezbylo než povolat četnickou asistenci z České Třebové. Tamní četníci přijeli do Svitav rychlíkem, který toho dne na svitavském nádraží výjimečně zastavil.

Bojovně naladění českotřebovští četníci seskákali s vagónu a třímali v rukách pušky s nasazenými bajonety. Věděli už, že pachatel smrtelně zranil jejich svitavského kolegu, a tak neměli v úmyslu vrahovi cokoli odpouštět. Pokud by se jim byl mladík postavil na odpor, nejspíš by ho bez výčitek svědomí zastřelili.

Leč k ničemu takovému nedošlo. Četníci se rozestoupili u dveří lampárny a nádražní sluha Řeznák podal jejich veliteli třesoucí se rukou klíč. Velitel rázně otočil klíčem v zámku, kopl do dveří, které se rozletěly, a ustoupil stranou, aby nestál svým druhům v cestě, pokud by museli na pachatele střílet. Nikdo totiž nevěděl, co pachatel po otevření dveří udělá.

Nakonec ale vše proběhlo až nečekaně klidně. Když se dlouho nic nedělo, vsunul jeden z četníků do dveří opatrně hlaveň své pušky a poté do komory i sám vstoupil. Žádný nenadálý útok ze strany pachatele se však nekonal. Četník spatřil hubeného mladíka malé postavy, jak sedí vzadu na prázdných bednách a tiše sténá bolestí. Na hlavě i na levé paži měl krvavé sečné rány a také prsty levé ruky byly samá krev. Na žádný odpor v tu chvíli neměl ani pomyšlení.

Mladík byl tedy už v řetízcích vyveden z lampárny ven na nádraží, kde mu četníci pod pumpou zběžně omyli jeho rány. Pak bylo rozhodnuto, že neznámý bude dopraven do věznice okresního soudu.

Cesta proběhla pěšky a pachatel byl nakonec rád, že má kolem sebe četnickou asistenci. Zpráva o vraždě závodčího a o těžkém zranění pokladníka se totiž mezitím už rozlétla po celém městě a před nádražní budovou se začal shromažďovat pobouřený dav. Když pak četníci vyvedli spoutaného vraha z nádraží, zazněly z davu zlobné výkřiky „Zabte ho!“ a četníkům dalo dost práce, aby svého vězně uchránili před lynčováním. Nakonec však sedmičlenná asistence četníků a strážníků zatčeného bezpečně dovedla na místo určení, tedy do budovy soudu. Zde jej už čekal vyšetřující soudce, který bez dalšího prodlení zahájil výslech.

Zatčenému poté, co se octl v bezpečí soudní budovy, trochu otrnulo a pokoušel se ještě bojovat. Když se jej soudce ptal na jméno, znovu opakoval, že je Smejkal z Moravské Třebové. Jenže četníci v jeho blůze našli dva dopisy, z nichž jeden byl adresován na jistého Havlíčka z Mohelnice, druhý pak opět na jméno Havlíček, ale adresa tentokrát zněla do Vídně. Úřední byrokracie ve starém Rakousku-Uhersku byla na poměrně dobré úrovni a díky tomu pro tehdejší justiční orgány nebylo zas tak těžké na základě jména a bydliště ověřit, koho mají před sebou. Vyšetřující soudce záhy zjistil, že se jedná o člověka s dosti pestrou minulostí.

Četníkův vrah se jmenoval František Havlíček a narodil se roku 1860 v Mohelnici. Když mu byly dva roky, zemřel mu otec a matka na jeho výchovu nestačila. V deseti letech jej dala do učení k jednomu ševci do Prostějova, leč chlapci se ševcovina ani trochu nelíbila. Už po půl roce utekl do Přerova ke své starší vdané sestře. Ta však měla dost vlastních starostí o svou rodinu, a tak se chlapec brzy octl na šikmé ploše. Není tedy divu, že už ve věku jedenácti let byl za krádež poprvé potrestán vězením, zatím jen čtyřdenním. Takové krátké tresty byly za staré monarchie běžné, mělo to být do jisté míry spíš symbolické varování před další zločineckou kariérou. Bohužel jeho otec, který by byl nejspíš v podobné chvíli odepnul pásek a svého synka pořádně přehnul přes koleno, už nežil a matka i sestra byly na výchovu slabé.

Mladý Havlíček tedy úspěšně klouzal po šikmé ploše stále dolů a soudních trestů přibývalo. Během posledních patnácti let byl čtrnáctkrát odsouzen pro krádeže a poznal mnohé věznice v monarchii, Mírov i pověstný Stein nevyjímaje. Strávil celkem 11 let v káznicích a 3 roky v donucovacích pracovnách. Naposledy vyfasoval u soudu v rakouském Korneuburgu 5 let žaláře, které si odseděl ve Steinu, a zároveň byl tímto soudem označen za „zloděje ze zvyku“, jak se tehdy říkalo recidivistům.

Tady se v žaláři trochu přiučil krejčovině, což vysvětluje, proč se později, po svitavské vraždě, v tehdejším tisku objevilo sdělení, že Havlíček byl krejčí. Ve Steinu se také seznámil s proslaveným darebákem Arturem Tuvorou, pověstným lupičem a kapsářem. Po propuštění Havlíček provozoval své darebácké kousky částečně sám a částečně spolu s Tuvorou.

Naposledy se před Havlíčkem po vypršení trestu dveře vězení otevřely dne 30. listopadu 1886. Na svobodě si tedy pobyl jen pět měsíců, ale čím se po tu dobu živil, o tom zarytě mlčel. Nic pěkného to asi nebylo.

Na svých potulkách přišel dne 25. dubna 1887 do Moravské Třebové, kde se vloupal do skladu hodinářské dílny Theodora Markuse. Zde mu odcizil stříbrné hodinky a řetízky, nějaké drobné šperky a k tomu ještě zlaté na hotovosti. S uloupenými věcmi pak Havlíček utekl do Svitav, odkud chtěl nejbližším vlakem odjet. Měl patrně v úmyslu cestovat do Brna, kde se chtěl v některé z tamních zastaváren s lákavým názvem Geld für alles – Peníze pro všechny – zbavit své kořisti. Na nádraží ve Svitavách si však jeho ustrašeného pohledu všiml závodčí Stallecker a zbytek této historie už známe.

Havlíček se před vyšetřujícím soudcem bránil obvinění z vraždy. Prý nechtěl nikoho zabít, jen se snažil za každou cenu z lampárny utéct. Dobře věděl, že jako „zloději ze zvyku“ mu soud vloupání k hodináři tentokrát pořádně osolí. A tak se rozhodl, že se prostě chytit nenechá.

Leč státní moc viděla v Havlíčkově kauze odstrašující příklad. Vraždit? No dobrá. Ale vraždit četníky, tedy ochránce zákona? Tak to tedy ne. A proto byl František Havlíček obviněn jednak z dokonané vraždy závodčího Stalleckera a jednak z pokusu o vraždu kasíra Schleifa. Tím, že pokladníka zasáhl do krajiny srdeční, dal prý jasně najevo, že jej chtěl zbavit života, nikoli jen utéct z lampárny. Nad Havlíčkovou hlavou se tedy začala stahovat mračna.

Přelíčení s vrahem svitavského četníka se konalo před porotním soudem v Brně dne 21. června 1887. Případ byl už od samého počátku vcelku jasný, to chápali jak soudci, tak diváci v soudní síni a určitě i sám obžalovaný. Jednání probíhalo hladce a vina obžalovaného byla jednoznačně dokázána celou řadou svědeckých výpovědí, mezi nimiž největší váhu mělo svědectví pokladníka Schleifa, který byl očitým svědkem četníkovy vraždy. Ve srovnání s tím se předchozí Havlíčkovy krádeže a loupeže jevily jako naprostá maličkost.

Porota dostala k rozhodnutí celkem čtyři otázky. Je Havlíček vinen zločinem úkladné vraždy na závodčím Stalleckerovi? Je Havlíček vinen zločinem nedokonané vraždy úkladné na Aloisu Schleifovi? Je takzvaným zlodějem ze zvyku? A dopustil se krádeže u hodináře Markuse? Na všechny tyto otázky odpověděla porota všemi dvanácti hlasy jednomyslně ANO. Všichni diváci v soudní síni věděli, co to znamená.

Když byl pak Havlíček přiveden do soudní síně, aby si vyslechl verdikt poroty, byl ve tváři bledý a trochu se potácel. Po celou dobu, co byl předčítán rozsudek, stáli kolem něho tři vězeňští dozorci a nespustili z něho oči. Ale Havlíček na žádný odpor nepomýšlel. Už věděl, že je s ním konec.

Předseda soudu, vrchní rada Dvořák, četl zvučným hlasem německy ortel. Německy proto, že Havlíček i přes své česky znějící jméno jinou řeč než němčinu neovládal. Rozsudek zněl, jak bylo všeobecně očekáváno, na trest smrti provazem.

Když byly oznámeny i obšírné důvody tohoto rozsudku, všichni zvědavě očekávali, jaká bude reakce odsouzeného. Ale Havlíček se jen lehce uklonil soudu a pak v doprovodu stráže odcházel zadní chodbou do věznice. Ti, kdo očekávali jeho křik, pláč nebo jiné projevy zoufalství, byli viditelně zklamáni. Odsouzenec k jejich velkému překvapení mlčel.

Moravská Třebová na snímku z roku 1933. Z tohoto města údajně pocházel „Jan Smejkal“. Pohlednice ze sbírek Městského muzea v Netolicích.

Havlíčkovi nyní už zbývala jen poslední možnost, naděje, že by mu císař udělil milost. Jenže to bylo v tomto případě velmi nejisté. František Josef sice většinu odsouzených vrahů omilostnil, takže místo v oprátce skončili jen na dlouhé roky za zdmi žaláře, ale pro udělení císařské milosti bylo důležité dodatečné stanovisko soudu, který pachatele soudil. Soud sice provinilci formálně udělil podle platných zákonů za vraždu trest smrti, ale zároveň odeslal spis do Vídně už s návrhem na udělení milosti. To bylo pro panovníka signálem, že v takovém případě lze o udělení milosti uvažovat. Pokud však soudní akta odešla do Vídně bez doporučení soudu k udělení milosti, nemusel se tím sice monarcha řídit, ale naděje na udělení milosti byla v takových případech velmi malá. A protože se Havlíček dopustil vraždy na četníku, tedy představiteli státní moci, bylo velmi pravděpodobné, že milost tentokrát udělena nebude. A tak se i stalo.

Dne 11. srpna 1887 se krátce po jedenácté hodině rozlehlo chodbami brněnské věznice dunění kroků několika lidí. Temný a mlčenlivý průvod mířil ke dveřím Havlíčkovy cely. U dveří se příchozí zastavili a chvíli čekali, než jim dva dozorci odemkli. Pak se dveře označené tabulkou „Cela číslo II“ otevřely a všichni vstoupili dovnitř. Tvářili se natolik vážně, že vězeň mimovolně povstal a obrátil se k nim čelem. Pochopil, že příchozí mu přišli říct cosi závažného.

A tak tomu skutečně bylo. Soudní komise v čele s radou Vojtěchem, adjunktem rytířem Šromem a dr. Morawitzem, dále zástupcem státního návladního baronem d’Elvertem, soudním zapisovatelem, auskultantem Heinem a vězeňským knězem, páterem Kajetánem Ditrichem, přišla Františku Havlíčkovi sdělit výsledek císařova rozhodnutí. Kromě soudních osob vešlo do cely i několik strážníků, žalářník Koller a pět nebo šest novinářů.

Cela byla vybavena jen tím nejnutnějším, na zemi ležel slamník, u stěny stály tři židle a stolek, nad nímž visel kříž. Všichni příchozí se shromáždili u levé stěny, zatímco vězeň zůstal stát naproti nim u pravé zdi.

Pak už předstoupil rada Vojtěch jakožto hodnostně nejvyšší osoba a německy přečetl odsouzenci, že trest smrti byl z nejvyšších míst potvrzen a že na něm bude zítra ráno vykonán. Upozornil vězně, že případná žádost o milost nemá vliv na odklad popravy a že může vyslovit svá poslední přání. Smí také přijmout návštěvu svých příbuzných a páter Ditrich mu poskytne duchovní útěchu. Může si však též zvolit jiného kněze.

Havlíček během této řeči v obličeji silně zbledl, ale pak dost pevným hlasem požádal, aby mu bylo umožněno telegrafovat do Vídně a narychlo si vyžádat návštěvu svých příbuzných. Ke knězi, který se k němu naklonil a nabízel mu možnost duchovní útěchy, nejdřív chlapácky odvětil: „Nechte si ji!“, ale nakonec se v jeho očích zaleskly slzy, které prstem rychle setřel a požádal kněze, zda by bylo možno telegraficky povolat z Vídně slečnu Marii Jelínkovou, již prý velmi miluje. Páter Ditrich, který byl ve svém úřadu teprve osm dní, ochotně vyšel ven, aby toto odsouzencovo přání zařídil.

Oběd chutnal kandidátu šibenice velmi dobře. S chutí snědl polévku i telecí pečeni, pak pil víno a kouřil doutníky. Když k němu do cely po obědě opět přišel páter Ditrich, dal Havlíček přinést pro oba černou kávu. Žalářníkovi, který se podivil jeho klidu, řekl, že se nic jiného než potvrzení trestu nedalo čekat a že byl na to připraven.

Odpoledne pak napsal vězeň poslední dopis své sestře a také svou poslední vůli. Oba dopisy odevzdal knězi a požádal jej o předání do správných rukou. Pořád jen projevoval starost, jestli jeho milá ve Vídni obdržela telegram a zda k němu skutečně přijede. Hodiny však ubíhaly, pomalu se přiblížil večer a dívka stále nepřišla.

Teprve pozdě večer, ve čtvrt na dvanáct, objevila se ve věznici Marie Jelínková, dcera četníka z Hustopečí, která sloužila ve Vídni u jakési zámožné rodiny – ta jí také poskytla peníze a volno na cestu do Brna. Dívce bylo asi 19 let, byla sice trochu silnější postavy, ale v obličeji hezká. Svého Františka upřímně milovala a vůbec netušila, že se zabývá zlodějnou a že prožil v kriminálech většinu svého života. Havlíček jí sliboval manželství a plánoval, že si pronajmou nějaký hostinec. Pak náhle z Vídně zmizel a až po nějakém čase si dívka v novinách přečetla, že se ve Svitavách dopustil vraždy. Dívka tomu zpočátku nechtěla věřit, ale nakonec jí nic jiného nezbylo.

Marie se hned po příchodu do věznice odebrala do cely svého milence, který měl z její návštěvy velkou a nelíčenou radost. Oba si v cele sedli a povídali si více než tři hodiny. Mluvili spolu klidně. Marie svému milému nic nevyčítala, věděla, že teď už by to bylo zbytečné. Snažili se spolu mluvit o zcela všedních věcech a dívka svého milého stále tichými slovy utěšovala. Zároveň jej přiměla k rozhodnutí, že se smíří s Bohem, vyzpovídá se a přijme svátost oltářní.

Havlíček po celou dobu její návštěvy kouřil a nepřestal ani poté, co se spolu v klidu a bez slz rozloučili. Spát nešel, celou svou poslední noc probděl.

Ráno kolem šesté hodiny k němu do cely opět přišel páter Ditrich, který jej těšil a také vybízel ke smíření s Bohem. Havlíček splnil, co své dívce slíbil. Stráže jej dovedly do vězeňské kaple, kde se vyzpovídal a přijal tělo Páně. Pak jej strážní opět dovedli zpět do cely, kde byla pro něj i pro duchovního připravena snídaně. Vězeň vypil s chutí hrnek kávy a snědl tři rohlíky. Vypadal klidně, jen jeho tvář byla smrtelně bledá.

Úderem půl sedmé se do cely dostavili dva katovi pomocníci. Spoutali vězni ruce, ale levou ruku, která byla po zásahu šavle při potyčce na svitavském nádraží skoro nehybná, přivázali jen zběžně. Havlíček touto rukou nemohl pohnout, byla po sečné ráně ochrnutá. Zato pravá ruka byla tak pevně spoutána, že v ní vězeň skoro ani nemohl udržet křížek, který mu do ní vtiskl páter Ditrich. Odsouzenec začal po spoutání jevit velký nepokoj, stěžoval si, že přípravy k popravě dlouho trvají, a stále se ptal, zda už tlouklo sedm hodin. Věděl, že úderem sedmé má být popraven.

Ve skutečnosti se už v pět hodin ráno dostavil do věznice vídeňský kat Seyfried. Brněnský soud totiž nespadal pod pravomoc pražského zemského soudu, takže sem k popravám přijížděl kat vídeňský. Vysoký ramenatý Seyfried si s sebou přivedl i své tři pomocníky, kteří na nádvoří vykopali jámu pro popravčí fošnu. Smrtící aparát byl zakrátko připraven k činnosti. Pět minut před sedmou hodinou se do nádvoří dostavil i celý soudní dvůr, vesměs v úředních uniformách, v nichž si stará monarchie tolik libovala.

Těsně před sedmou hodinou zazněl umíráček na věžičce vězeňského kostela, pak se otevřely dveře věznice a z nich vyšel obklopen strážemi odsouzenec. Po jeho boku kráčel kněz, následoval kat se svými pomocníky a několik městských i vězeňských strážníků. Vězeň byl sice ve tváři velmi bledý, ale kráčel na své poslední cestě pevně, s hlavou vzpřímenou. O nějakém chvění nemohlo být ani řeči.

Po příchodu na místo a obvyklém čtení rozsudku byl Havlíček předán katovi. Pomocníci vězně uchopili pod pažemi a odvedli ho až těsně k popravčímu nástroji. Zde mu bleskově svázali nohy a pod rameny protáhli silný provaz. Celá tato procedura netrvala ani půl minuty a proběhla za naprostého ticha. Ani vězeň, ani kat či jeho pomocníci nepronesli jediné slovo.

Pak popravčí mistr vystoupil na schůdky u šibenice, zatímco jeho pomocníci vytáhli přes kladku tělo spoutaného odsouzence nahoru. Zde Seyfried navlékl vězni krátkou oprátku, kterou druhým koncem provlékl skobou ve stěně šibenice. Na jeho tichý povel byl odsouzenec na provazu spuštěn dolů a visel nyní v oprátce na šibenici. Kat mu zakryl pravou rukou ústa, zatímco jeho pomocníci za druhý provaz silně táhli vězně za nohy k zemi.

Havlíčkův obličej nejprve silně zrudl, pak zbledl, až nakonec zesinal. Jenom jeho lícní kosti zůstaly zbarvené do červena.

Od zavěšení do oprátky uplynuly asi tři minuty. Potom kat sešel dolů se schůdků, ohlásil předsedovi soudu, že poprava byla vykonána, svlékl si černé rukavice a pohodil je na zem k šibenici. Místo nich si navlékl nové, ze světle žluté kůže.

Soudní lékař, MUDr. Zuska, pak přistoupil k visícímu tělu a naslouchal, zde odsouzenci ještě bije srdce. Bylo právě šest minut po sedmé hodině, když lékař oznámil, že Havlíčkovo srdce přestalo tlouci a že vězeň je mrtev. Páter Ditrich se následně obrátil na všechny přítomné s prosbou, aby se za spásu odsouzencovy duše pomodlili. Byla to dojemná scéna, když diváci i úředníci obnažili hlavy a tiše opakovali po knězi slova otčenáše. Bylo po všem.

Na druhý den přišla do věznice Marie Jelínková, Havlíčkova dívka. Byla oblečena do černých šatů a poprosila o šaty po mrtvém a také některé dopisy, které mu sama napsala. Vyznává mu zde svou lásku a odpouští mu jeho zlé činy. Zároveň vyjadřuje pevnou víru, že jejímu Františkovi bude udělena milost.

Nyní kráčela ve svých černých šatech a s očima plnýma slz pomalu k brněnskému nádraží. Čas od času se zastavila a váhavě ohlédla, jako by doufala, že se vrata věznice otevřou a z nich se za ní rozběhne její milý. Leč ulice byla úplně prázdná a tichá.

Pár vysokých bot

Onoho červencového dne sešel pražský krejčovský mistr František Nedbal z Bubenče jako obyčejně ze schodů svého domu už kolem páté hodiny ranní. Město v ten čas ještě skoro spalo, po ulicích se trousili jen metaři, kteří čistili ulice, mlékaři, kteří roznášeli objednané mléko až do domu, a dělníci, kteří pospíchali na ranní směnu. Krejčí Nedbal ovšem do žádné z těchto kategorií nepatřil, byl to samostatný živnostník, jehož pracovní doba tak časně ráno nezačínala. Vždyť kdo z jeho klientely by chvátal na zkoušku nových šatů už v pět ráno?

Skutečným důvodem, proč se krejčí tak brzo ráno objevil na prahu svého domu, bylo doporučení lékařů, aby se pan Nedbal po dlouhé nemoci, kterou šťastně přestál, věnoval každý den zdravotní procházce. Krejčí toto doporučení bral velmi vážně, a tak jej lidé v okolí brzy zaznamenali jako pravidelného chodce, zejména v letenských sadech. V červenci však bývá přes den obvykle horko, a tak si opatrný krejčí v tomto ročním období raději trochu přivstal, aby stihl svou porci ranní procházky ještě předtím, než sluníčko začne pořádně pálit. Bylo tomu tak i dnes, 31. července 1890.

Nedbal tedy vyšel ze svého domu a vydal se obvyklým směrem na Letnou.

Rozvážně kráčel a nikam nespěchal. Jednak byl přece na zdravotní procházce, a pak, byl to už vážný pán v letech, a proto se pohyboval s rozvážnou důstojností. Netušil, že za chvíli bude všechno jinak.

Právě přicházel po hlavní cestě, asi sto metrů od pavilónku, ve kterém se tehdy prodávala sodovka, když si všiml, že po cestě vedoucí z občanské plovárny na Letnou běží nějaký muž, podle oděvu patrně dělník. Muž se najednou zastavil a začal křičet, aby šli všichni k němu, že tam leží mrtvola. Ukazoval při tom do křoví kousek od Rudolfova pomníku.

Krejčí Nedbal rázem zapomněl na své předsevzetí, že se bude pohybovat pomalu a důstojně. Vyrazil jako zajíc a za malou chvilku už viděl, že vyděšený dělník nelhal. V křoví zde ležela mužská mrtvola. Krejčí sáhl na její ruku, zda-li by přece jen nebylo ještě možno nebožáku nějak pomoci, ale tělo už bylo ztuhlé, a tak Nedbal pochopil, že tady už žádná pomoc není nic platná.

Obličej mrtvého byl oteklý a promodralý a jeho tvář byla zakrvácená. Jen jeho vytřeštěné oči hleděly do světa, jako by žalovaly svému okolí, jak může člověk zabít člověka. Podobu mrtvého nebylo v té chvíli možno rozeznat, natolik byla tvář pokryta rudohnědou zaschlou krví. Také levá ruka zavražděného nešťastníka byla silně zakrvácená a prsty obou rukou byly zaťaté a ztuhlé. Muž byl ubit a zardoušen, ovšem v tuto chvíli krejčí spolu s dělníkem, který tělo objevil, a několika zvědavci těžko mohli vědět, který způsob smrti byl tím definitivním. Pravá ruka mrtvoly byla v lokti slabě ohnutá a ležela podél těla, které spočívalo na boku, na pravé kyčli. U mrtvoly nebylo nalezeno žádné zavazadlo, ačkoli bylo velmi pravděpodobné, že muž nějaký vak u sebe patrně měl. Jen opodál ležela v trávě žlutá rákosová hůl, nahoře zahnutá. Z toho bylo možno usuzovat, že dotyčný byl nějakým řemeslníkem na vandru a o hůl se opíral při svých pěších cestách. Tím spíše bylo zřejmé, že dotyčný musel mít u sebe v okamžiku smrti nějaký vak nebo ranec s osobními věcmi. Na místě však nebylo nalezeno nic. Mrtvola měla na sobě kalhoty, které byly překládány, z čehož se dalo usuzovat, že dotyčný za svého života nosil vysoké boty. Ty však teď na místě chyběly, mrtvola byla bosa. Její nohy byly obaleny jen onucemi. Také nějaká pokrývka hlavy, patrně klobouk, se spolu s botami a vakem stala kořistí vraha.

Zatímco krejčí Nedbal a nálezce mrtvoly postávali bezradně nad mrtvým tělem, začal se kolem nich shromažďovat dav čumilů. Nejdřív jich bylo jen několik, po chvíli jejich počet stoupl už na několik desítek a netrvalo dlouho a kolem mrtvoly se tlačil ohromný dav, kde zadní vůbec neviděli, co se vpředu vlastně děje. Taková sešlost davu ovšem nemohla uniknout pozornosti strážců zákona, a tak se na místě už záhy objevil strážník. Z moci úřední vyzval dav k rozchodu, poslal jednoho z čumilů ohlásit nález mrtvoly na policii a sám zatím zůstal u mrtvého těla na stráži.

Za malou chvíli sem dorazilo několik dalších strážníků a asi kolem desáté hodiny pak na místo přijel kočárem z policejního ředitelství sám komisař Olič s několika detektivy. Snad by se někomu mohlo zdát, že to panu radovi trvalo dost dlouho, ale nesmíme zapomenout, že časy telefonu měly teprve přijít, právě tak jako časy automobilu a dalších rychlých dopravních prostředků.

Zkušení profesionálové se hned pustili do práce. Prohlédli mrtvolu a propátrali i místo činu. Shodli se na tom, že obětí byl skutečně řemeslník na vandru čili na zkušené, jak se tehdy říkalo, a kořistí pachatele byl vak, klobouk a boty zavražděného. Bylo však dost pravděpodobné, že oběť měla u sebe před vraždou i hodinky a snad i nějaké peníze v hotovosti. První otázkou, na kterou detektivové hledali odpověď, bylo jméno zavražděného.

Kolem místa hrozného nálezu se stále ještě tísnily davy lidí, které se zdráhaly uposlechnout výzvy strážníků k rozchodu. Když se na tyto diváky detektivové obrátili s otázkou, zda někdo z nich nezná jméno mrtvého, nikdo se neozval. Po nějakém čase se ale přihlásilo několik lidí, kteří vypověděli, že jméno oběti sice neznají, ale tohoto člověka včera viděli. Došlo k tomu v hostinci „U Slamníku“ v Bubenči, kam předešlého večera přišli dva neznámí mládenci. Každý z nich vypil dvě sklenice piva, ale zdrželi se jen krátkou chvíli a pak zase odešli, prý směrem k Letné.

Když byla ráno na Letné nalezena mrtvola neznámého, přispěchali sem mezi jinými i lidé z uvedeného hostince, kteří nyní s určitostí poznali v mrtvém jednoho z oněch dvou mladých mužů, kteří se včera zastavili na pivo „U Slamníku“. Tito svědkové zároveň vypověděli, že onen druhý mladík byl ve stáří 20 až 22 let a na pohled byl mnohem silnější než jeho hubenější druh. Svědkové byli jednohlasného mínění, že onen druhý mládenec je nejspíš pachatelem vraždy. Leč to byly zatím jen domněnky, protože pokud tomu tak skutečně bylo, měl vrah spoustu času, aby mohl uprchnout. Na místě po něm zůstaly jen krvavé stopy v písku, kde si pachatel po svém činu zřejmě čistil ruce.

Policie tedy sice měla jakousi první indicii, ale už záhy se ukázalo, že k dopadení vraha svědectví hostů z hospůdky „U Slamníku“ stačit nebude. Viděli sice pravděpodobného pachatele vraždy, ale nikdo z nich jej neznal.

Případ tak posléze ustrnul na mrtvém bodě. Policie neznala ani jméno oběti, natož pak pachatele, o motivu ani nemluvě. Nebožtíkova tvář sice byla vyfotografována a snímek byl rozeslán na nejrůznější úřední místa, ale mrtvého nikdo neznal. Ještě několik dnů a týdnů se tedy po Praze mluvilo o záhadné vraždě na Letné, ale čas rychle běžel a krutý zločin brzo začaly odsouvat do pozadí jiné události. Hrob neznámé oběti zatím zarostl vysokou trávou, protože nebyl nikdo, kdo by se o něj staral. Uplynul rok a na tajemný letenský případ se skoro zapomnělo. Policie se už téměř vzdávala veškerých nadějí. Náhle se však věci daly do pohybu.

V oněch dobách bylo nepsaným pravidlem, že řemeslník se po vyučení vydal do světa na vandr, jednak aby nabyl ve své profesi zkušeností a také aby si vydělal nějaké peníze, které by mu mohly pomoci v jeho budoucích podnikatelských začátcích.

Bylo tomu tak i v případě dvacetiletého řeznického pomocníka Floriana Antona Krause. Mladík bydlel u rodičů v obci Bílý Potok (tehdy ovšem s názvem Weissbach) blízko Frýdlantu v severních Čechách. Mladý Florian byl synem Antonína a Terezie Krausových a po vyučení nějaký čas pobýval u svých rodičů. Starý Krause byl však dosti přísný muž a vůbec se mu nelíbilo, že jeho syn zůstává tak dlouho doma, místo aby ve světě sbíral zkušenosti. Tak se stalo, že dne 28. července 1890 mladík už nevydržel otcovy výčitky a rozhodl se, že tedy půjde koněčně do světa. Náhodou se doma krátce předtím setkal se svým bývalým druhem Janem Novákem. Novák pocházel z Prahy a od roku 1884 se spolu s Krausem učil základům řeznictví u Floriana Neisera v Haindorfu. Pak se jejich životní cesty na nějaký čas rozešly, ale náhoda tomu chtěla, že Novák během svého vandrování po světě získal práci u řezníka Roberta Pfohla v Dittersbachu nedaleko Frýdlantu. Po práci se občas bez cíle loudal po okolí a potkal zde svého někdejšího druha z učení – bylo to právě v době, kdy mladý Krause pobýval doma u rodičů. Novák práci zrovna nevymyslel, u řezníka se mu nelíbilo a uvažoval, že se vrátí domů do Prahy, kde v Holešovicích bydleli jeho rodiče.

Když teď Novák slyšel, že Krause se chystá vydat do světa na vandr, vybídl ho, aby jen Krause šel s ním do Prahy, on prý mu tam už někde u řezníka obstará dobré místo. Krausemu se možnost, že bude vandrovat se svým kamarádem, velice zalíbila, a tak onoho červencového dne brzo ráno vyrazili.

Staří Krausovi byli rádi, že mají syna konečně z domu, a doufali, že se při cestách po světě zdokonalí v řeznickém řemesle. Jen jim vrtalo hlavou, že se jim syn dlouho neozývá. První dopis od něho přišel až za pět neděl, a když jej Krausovi otevřeli, nestačili se divit. Dopis sice byl podepsán jménem Florian Anton Krause, ale byl psán zcela jinou rukou. Navíc německý text obsahoval celou řadu hrubých chyb a bylo zřejmé, že jej rozhodně nepsal Němec. A Krause Němec byl. Také obsah dopisu byl podivný. Pisatel, podepsaný jako jejich syn Florian, sice na jednu stranu uváděl, že se mu velmi dobře vede, ale zároveň úpěnlivě žadonil, aby mu rodiče zaslali nějaké peníze. Staří Krausovi však byli dílem opatrní, dílem šetrní, a protože dopis se jim zdál divný, neposlali nic. Stejně se zachovali i poté, co jim přišel druhý dopis a později i třetí. Bylo jim trochu divné, že ve všech případech měli posílat peníze na adresu Jana Nováka v Praze-Holešovicích. Krausovi jej sice z dřívějšího vyprávění svého syna znali a věděli, že Florian odchází na vandr spolu s Novákem, ale celá věc jim už začínala být podezřelá. Jejich syn se neozýval a místo něho jim chodily jen jakési cizí rukou psané dopisy, které jménem jejich syna požadovaly peníze.

Počátkem roku 1891 se však Florian Krause měl dostavit k odvodu. Tato úřední věc už nebyla brána na lehkou váhu, a jelikož se mladík k odvodu nedostavil ani o sobě nepodal žádnou zprávu, začali se rodiče strachovat o jeho život. Obrátili se proto se svým podezřením na četnického strážmistra Gustava Seidla ve Frýdlantě a se vším se mu svěřili.

Zkušený četník ihned zavětřil. Pochopil, že se dostal na stopu něčemu velmi divnému, a tak se rozhodl jednat. Na základě udání Krausových rodičů se frýdlantští četníci obrátili na tamní okresní hejtmanství se žádostí o poskytnutí fotografie neznámého nebožtíka z Prahy. O tomto nálezu se tehdy hodně mluvilo po celých Čechách a tyto zprávy se donesly až do Frýdlantu. Zatím ovšem nikoho z tamních četníků nenapadlo, že by nález mrtvoly na Letné mohl mít souvislost s nezvěstným synem Krausových, až teprve teď, když se strážmistr Seidl dozvěděl, že mladý Krause si šel hledat práci do Prahy. Okresní hejtmanství poskytlo četníkům oběžník se snímkem neznámého nebožtíka z Letné, a když pak Seidl fotografii ukázal Krausovým, poznali zdrcení rodiče v mrtvém svého syna. Na ostatních snímcích pak bezpečně identifikovali jeho šaty a ostatní věci, které měl nebožtík při nálezu u sebe. Krause měl v okamžiku smrti u sebe dvě červeně pruhované řeznické zástěry, dvě bílé a dvě pruhované košile, dvoje spodky, troje kalhoty, dvě tmavé vesty, dva černé měkké klobouky, nové střevíce a jedny obnošené vysoké boty. Nemohlo tedy už být pochyb. Nešťastník z letenských sadů konečně dostal jméno.

Vachmajstr Seidl se rozhodl, že sám pojede do Prahy a tam bude sám pátrat po osudech mladého Krauseho. Dne 26. srpna 1891 ve dvě hodiny odpoledne přijel vlakem do Prahy a nahlásil svůj příjezd na příslušném velitelství. Uvedl zároveň, že musí vyslechnout podezřelého Jana Nováka z Holešovic, který v případu nepochybně sehrál důležitou roli.

Pražští četníci pochopitelně ochotně poskytli svému frýdlantskému kolegovi veškerou potřebnou pomoc, a tak netrvalo dlouho a strážmistr Seidl znal holešovickou adresu Jana Nováka. Když ovšem spolu s několika pražskými četníky dorazil před dům č. p. 85, byt Novákových byl uzamčen a nikdo nebyl doma. Domácí lidé však žandáry informovali, že starý Novák i jeho syn jsou zaměstnáni v pražírně kávy u firmy Duschner na Starém Městě. Četníci se tedy bez meškání vydali do uvedené firmy a zde skutečně zastihli otce i syna Novákovy. Jakmile mladý spatřil četníky, zbledl a dal se na útěk, ale četníci s něčím takovým počítali, a tak mladý Novák daleko neutekl. Vzápětí byl někdejší řeznický pomocník prohlášen za zatčeného a na jeho rukou zaklapla ocelová pouta.

Jan Novák se však i s náramky na rukou pokoušel ještě o odpor, snažil se utéci a došlo ke strkanici, při níž porazil i strážmistra Seidla, ale nebylo mu to nic platné. Přesila mužů zákona byla až příliš velká a mladík byl záhy přemožen. Dva strážníci jej odvedli na policejní ředitelství do departmentu IV, kde byl ihned zahájen výslech.

Policie zároveň hlídala holešovický byt Novákových do doby, než přišla domů Anna, dcera Nováků. Pak byl byt důkladně prohledán a policie přitom našla celou řadu věcí, které usvědčovaly Jana Nováka z Krauseho vraždy. Byl zde objeven kufřík, řeznické vysoké boty, šaty a klobouky a také košile, které zcela prokazatelně patřily oběti.

Mnohé pachatele by takové důkazy zdolaly, ne však Nováka. Ten se rozhodl bojovat do poslední chvíle. Nejdříve se tvářil, že je duševně nemocný a vůbec nechápe, co po něm policisté chtějí. Když pochopil, že mu duševní chorobu nikdo neuvěří, přišel s jinou verzí. Ano, skutečně vyšel z Frýdlantu spolu se svým druhem Krausem, kterého znal už od dob učení na řezníka, ale po cestě se prý k nim přidružil jakýsi neznámý pilař. On, Novák, se prý od obou svých druhů někde u Turnova odloučil, a tak už pak dál neví, co se s Krausem dělo. Jistě jej zavraždil onen neznámý pilař.

Jenže na otázku, jak je možné, že u něho v bytě bylo nalezeno prádlo a šatstvo zavražděného, a jak to, že má sám na nohou vysoké boty, které patřily oběti, neměl odpověď. V tuto chvíli pochopil, že prohrál. Když mu pak oba vyslýchající, policejní rada pan Pobuda a policejní komisař pan Olič, domlouvali, aby ulevil svému svědomí, a přizvali do kanceláře i Novákova otce, který čekal na chodbě na výsledek výslechu, vrhl se mladík před nimi na kolena a v slzách se přiznal, že svého kamaráda Floriána Krauseho na Letné zabil. Zároveň prosil svého otce za odpuštění kvůli hanbě, kterou tím činem jejich rodině způsobil. Když se pak trochu uklidnil, uvedl, že s Krausem přišli do Prahy do Libně až večer k desáté hodině. Dali se převézt u Holešovic přes řeku a zde se spolu pohádali. Krause údajně vyčítal Novákovi, proč jej vodil do Prahy, tady že prý se pro něho práce stejně nenajde, navíc když neumí česky. Pak prý Krause udeřil Nováka po hlavě svou holí, ten mu to oplatil zase svou holí a nato se spolu servali. V nastalé rvačce pak silnější Novák svého druha uškrtil.

Takové přiznání oběma policejním úředníkům v tuto chvíli stačilo. Úplné přiznání potom vrah učinil před vyšetřujícím soudcem.

Novák skutečně pracoval jako řeznický pomocník u řezníka Pfohla u Frýdlantu, kde se občas setkal také se svým druhem z učení Krausem. Nováka práce u řezníka nebavila, a když mu jednou Krause řekl, že by nejraději odešel někam do světa na vandr, protože otec s ním zachází velmi přísně, nabídl mu Novák, aby spolu vyrazili do Prahy, tam že prý je práce dost. Navíc se údajně Praze chystá velká výstava (měl tím na mysli Zemskou jubilejní výstavu, která se konala následujícího roku 1891), a tak o práci nebude nouze.

Koncem července 1890 se tedy oba vydali na cestu, pochopitelně jak jinak než pěšky. Krause si nesl na zádech vak s částí rezervního prádla a v ruce držel cestovní kufřík, ve kterém měl složeny své pracovní zástěry a další potřeby k výkonu řemesla.

Cestou se k oběma pocestným skutečně připojil jakýsi pilař. Jeho totožnost zůstala navždy neznáma, podle Nováka se dotyčný jmenoval snad Antonín. Pilař byl o něco starší než oba mladíci, a tak je neustále přátelsky popichoval, zejména Nováka. Pilař prý se mu posmíval, že se vrací z vandru v rozedraných a špinavých šatech, zatímco jiní si prý ve světě vydělají slušné peníze. Tato slova se Nováka posléze dotkla. Uvědomil si, že pilař má pravdu a že pro něho bude velmi ostudné, když po návratu domů předstoupí před svého otce v rozedraných šatech, roztrhaných botách a navíc bez jediného krejcaru v kapse.

Jak se tak Novák zaobíral těmito neveselými myšlenkami, padl mu zrak na boty jeho druha Krauseho. Byly to dobré kožené holínky a Novák mu je tiše záviděl. Jo, panečku, kdyby je tak měl! To by se mu doma nesmáli! A právě někdy v této chvíli se v něm poprvé ozvala myšlenka, že by se mohl svého druha někde zbavit a přisvojit si jeho šaty a boty. Nejdřív tu myšlenku od sebe odháněl, ale ona se mu stále vracela, až se mu nakonec nezdála zas tak špatná.

Jako na zavolanou si právě někdy v této chvíli začal Krause stěžovat, že v červencovém horku musí táhnout nejen vak na zádech, ale také kufr v ruce. Novák dostal v tu chvíli výborný nápad: poradil Krausemu, aby si tedy v nejbližší železniční stanici dal kufr poslat vlakem na Novákovu holešovickou adresu, kde si jej po příchodu do Prahy může vyzvednout. Tím se vše vyřeší a on, Krause, se nemusí v letním žáru vláčet s oběma zavazadly.

To už Nováka zcela ovládla myšlenka na vraždu. Cestou se Krauseho šikovně zbaví a pak bude mít doma kufr s prádlem a šatstvem. Krause, nic zlého netuše, s nápadem odeslat zavazadlo souhlasil. Novák tedy napsal na kufr vlastnoručně svou adresu do Holešovic a v Dlouhých Mostech dal kufr na poštu. Podací lístek vzal k sobě.

Teď už šlo jen o to, kde a jak vražedný skutek nejsnáze provést. Potíž byla v tom, že onen neznámý pilař šel s nimi skoro celou cestu, což Novákovi jeho plány velmi komplikovalo. Pilař se s nimi rozloučil až před Prahou, a nyní tedy musel Novák přemýšlet, co podniknout dál. Odpoledne onoho 30. července přišli oba unavení pocestní konečně do Holešovic, ale Nováka ani nenapadlo, aby vedl svého druha domů k rodičům. Namísto toho vlekl znaveného Krauseho po břehu řeky proti proudu Vltavy směrem k Letné. Zastavili se v hostinci na dvě sklenice piva, které zaplatil Krause.

V tu dobu už měl Novák promyšlen celý svůj plán. Vzpomněl si, že na Letné v parku bude ve večerních hodinách jen málo lidí a že toto místo se svými křovisky a mnoha pěšinami je dosti vhodné k chystanému finále. Zatím však bylo ještě světlo. To se Novákovi nehodilo do plánu, a tak se s velmi již utahaným druhem posadili na jednu z laviček. Čas pomalu míjel a park se vylidňoval. Stíny stromů a keřů se dloužily a na Prahu se pomalu snášel soumrak. Den končil a Florian Krause netušil, že pro něj to byl den poslední.

Kolem desáté hodiny, když už nastala tma, se oba poutníci zvedli a dali se pěšinou u Rudolfových sadů vzhůru. K smrti unavený Krause, který byl celodenním chozením po Praze zcela vyčerpán, začal podrážděně vyčítat Novákovi, kam to už zase jdou a proč ho sem vlastně vodil. O práci se zatím nikde ani neptali a on sám beztoho nikomu nerozumí ani slovo, protože je Němec. Novák, kterému teď už na jeho druhovi nijak nezáleželo, odpovídal mu podrážděnými slovy, skoro to vypadalo, jako by chtěl hádku ještě více vystupňovat. Nakonec to už Krause nevydržel a udeřil svou holí Nováka přes záda. Ten mu to vzápětí svou velkou bambusovou holí oplatil. Na rozdíl od Krauseho však Novák namířil svůj úder na hlavu soupeře, což mělo za následek, že zpola omráčený Krause klesl stranou do křoví. Jeho druh se k němu vzápětí vrhl a začal jej škrtit. Nevíme, co přesně se dělo dál, zda se přepadený ještě zmohl na nějakou obranu, ale jeho slabší fyzická konstituce k něčemu takovému nedávala žádné velké předpoklady. Jeho snahy vyprostit se ze smrtelného stisku byly stále slabší a slabší, až posléze úplně ustaly. Bylo po všem.

Vrah nejprve se zatajeným dechem chvilku napjatě naslouchal, zda se někde v blízkosti neozvou kroky náhodného chodce, ale všude bylo ticho. Jen zdola od řeky se nesly tlumené hlasy. Když teď měl Novák jistotu, že nebude nikým nečekaně překvapen, pustil se do obírání mrtvoly svého společníka. Ze všeho nejdřív stáhl mrtvému jeho zánovní vysoké holínky a hned si je vyzkoušel. Sedly mu docela dobře. Nechal si je tedy rovnou na noze a svá rozedraná perka zahodil o kus dál do křoví. Pak prohledal kapsy mrtvoly. Našel zde pracovní knížku, kterou si vzal, ale později ji zničil, a pak také tobolku, v níž bylo 62 krejcarů. Zřejmě se mu tato částka zdála natolik zanedbatelná, že peněženku i s penězi zase vrátil mrtvému do kapsy. Vzal si však jeho vak s prádlem a osobními věcmi a patrně také hodinky. To ale později houževnatě popíral. Žádné hodinky prý Krausemu nevzal, protože ten prý už je neměl. Údajně je prodal v Mladé Boleslavi a za získaný peníz pohostil jeho a kamaráda pilaře.

Ve skutečnosti ovšem Novák své oběti patrně ukradl i zmíněné hodinky. Pro četníky nebylo tak těžké zjistit si v Mladé Boleslavi, že nikdo z tamních hodinářů žádné takové hodinky v této době nekoupil, a navíc hodinky byly darem starého Krauseho svému synovi a lze předpokládat, že mladík by se tohoto vzácného daru nevzdal jen kvůli několika sklenicím piva a talíři buřtů. Novák nejspíš ukradl i hodinky a někde v Praze je prodal, ale to se nikdy neprokázalo. Ostatně, v danou chvíli to nebylo až tak důležité.

Po spáchaném zločinu se vrah v klidu odebral do Holešovic ke svým rodičům, kde ohlásil, že se vrací domů z vandru. Nezapomněl se pochlubit svými novými holínkami a také hrdě uvedl, že kufr s jeho výbavou, na niž si našetřil ve světě, mu přijde brzy domů vlakem. Druhý den se skutečně vydal na nádraží, kde mu byl kufr jeho oběti bez potíží vydán, protože Novák měl u sebe podací lístek. Doma pak hrdě ukazoval rodině, co všechno si z „našetřené mzdy“ zakoupil.

Novák zůstal doma u rodičů asi týden. Zažil rozruch, který v Praze vypukl po nálezu mrtvého těla jeho oběti, a začal se v té chvíli trochu obávat, aby se na něho nějakým způsobem přece jen nepřišlo. Proto se rozhodl, že Prahu na nějaký čas opustí, a vydal se do Rakous. Usadil se nejprve v Retzu a poslal odtud rodičům své oběti první dopis se žádostí o peníze. Psal stylem, jako by dopis posílal sám Krause, a velmi se v dopise chválil. Prý se s Novákem dobře po světě cestuje, dostal doma od rodičů na cestu přes 80 zlatých. Druhý takový dopis poslal o týden později a třetí dopis poslal týden před Vánoci roku 1890 už opět z Prahy, kam se vrátil, protože správně soudil, že rozruch vzniklý nálezem Krauseho mrtvoly už jistě trochu opadl. Zde, v tomto třetím dopise, opět žádal o peníze, které měli staří Krausovi zaslat synovi na Novákovu holešovickou adresu. Když však žádné peníze pořád nepřicházely, rozhodl se, že pro jistotu od sebe odvrátí veškeré možné podezření. Poslal tedy Krausovým do Bílého Potoka ještě poslední, čtvrtý dopis, ve kterém jako by mladý Krause uváděl, že se s Novákem rozešel a odchází z Prahy do Hamburku. Novák teď měl pocit, že takto pro sebe vytvořil dokonalé alibi. Nebýt ostražitého frýdlantského četníka Seidla, málem by mu to bylo vyšlo.

Přelíčení s loupežným vrahem Janem Novákem započalo před pražským zemským soudem dne 4. října 1891. Jednání bylo zahájeno ráno úderem deváté hodiny, předsedal mu rada zemského soudu Jan Krčmář, Novákovým obhájcem byl JUDr. Karel Baxa, který se později tak „proslavil“ v Hilsnerově aféře.

Praha z letenských sadů, snímek z roku 1906. Pohled na Prahu z těchto míst byl asi tím posledním, co Florian Krause vnímal. Pohlednice ze sbírek Městského muzea v Netolicích.

Do soudní síně v budově na Karlově náměstí se nahrnulo tolik lidí, že se tam nedalo skoro ani dýchat. Pak náhle nastalo ticho, to když stráž přiváděla z cely obžalovaného. Štíhlý a vysoký Novák se před soudem objevil v modré blůze a dosti chatrném dělnickém oděvu. Byl velmi bledý a jeho tělo se chvělo jako v zimnici. Přítomným divákům nemohl ujít pohled jeho černých pichlavých očí. Po úvodních formalitách bylo přelíčení neprodleně zahájeno.

Během vyšetřování byl Novák plný kajícné lítosti a přiznal veškeré podrobnosti svého zločinu, ale teď, když pochopil, že se před soudem rozhoduje o jeho dalším životě, lítost náhle zmizela a on se pokoušel už dříve přiznanou vinu popírat. Neměl prý úmysl svého druha zabít, došlo k tomu náhodou ve rvačce a teprve pak jej napadlo mrtvého okrást. Když se jej předseda soudu, pan rada Krčmář, ptal, zda se k svému skutku přiznává, zmateně odvětil: „Jo, poníženě prosím, ale jinak jsem dočista nevinen!“ Poté odvolal všechna svá dosavadní přiznání, která doznal při přípravném vyšetřování.

Leč soud měl připravenou celou řadu svědků a proti Novákovi mluvilo množství důkazů, které dokládaly, že se na vraždu už předem připravoval. Krauseho smrt nebyla způsobena úderem holí, jak se Novák nyní snažil soudu namluvit, nýbrž uškrcením, ale zatímco zabít člověka úderem hole je možno i náhodou, k uškrcení už musí být dostatek vůle. Proti Novákovi vypovídala i skutečnost, že si dal už předem poslat kufr oběti na svou pražskou adresu, po vraždě si jej skutečně vyzvedl a doma se pak chlubil, že se jedná o jeho věci. Především ale o jeho zločinném záměru svědčily pokusy vylákat ze starých rodičů své oběti ještě po smrti jejich syna nějaké další peníze. To Novákovi před soudem nejvíc přitížilo.

Velmi dojemná byla chvíle, kdy do jednací síně vkročili staří rodiče oběti, Antonín a Terezie Krausovi, obyčejní dělníci v prostých venkovských šatech. Se slzami na vrásčitých lících vyprávěli o posledním loučení se svým synem a také předložili dopisy, údajně psané jejich synem v době, kdy ten už ve skutečnosti odpočíval v šachtě olšanského hřbitova. Celý sál se v této chvíli zachvěl pohnutím a nikdo ani nedýchal.

Před soudem pak vypovídali i další svědkové: krejčí Nedbal, který byl u nálezu mrtvoly, soudní lékaři a četníci, četnický strážmistr Seidl, řezník Pfohl, u něhož Novák kdysi pracoval, a ještě několik dalších. Jejich výpovědi však jen potvrdily dosavadní vyšetřování a nic významně nového už nepřinesly.

Diváci v soudní síni se dozvěděli jen některé další podrobnosti o rodině Novákových, jinak rodině velmi spořádané. Otec pachatele byl nyní ve věku 55 let, pracoval u Duschnerů v pražírně kávy už pět let, a to k plné spokojenosti. Svědkové jej líčili jako velmi svědomitého muže, který si plní své povinnosti. Svou lásku k dětem dokázal už i tím, že ještě za svého života mezi ně rozdělil všechno své jmění, tím měl jeho syn zabezpečenou velmi slušnou částku 800 zlatých. Samotný Novák pracoval původně v kuchyni u Milosrdných bratří v Praze, nyní byl odveden a v říjnu, kdy stál před soudem, měl právě nastoupit vojenskou službu. Proto se už nestaral o žádné dlouhodobé zaměstnání a našel si rovněž práci v pražírně kávy, kde pracoval za denní plat 1,30 zlatého. Zaměstnavatel jej líčil jako ochotného pracovníka. Leč teď už bylo všechno jinak.

Soudní líčení se táhlo až do pozdních večerních hodin, a když se úderem desáté porota odebrala k poradě, v sále to vřelo jako v úle. Diváci si mezi sebou sdělovali dojmy z dosavadního přelíčení a zároveň se pokoušeli odhadnout, jaký asi bude verdikt porotců. V síni vládlo napjaté očekávání.

Po hodině se otevřely dveře a porota se vrátila zpět do jednací síně. Napětí dostoupilo vrcholu. Na otázku předsedy, zda porota rozhodla, odvětil její předseda, že ano. Na hlavní a nejdůležitější otázku, zda totiž Jan Novák spáchal na Floriánu Krausem loupežnou vraždu, odpověděli porotci poměrem hlasů 11 ku 1, že ano. Následkem toho pak už všechny ostatní otázky ohledně možného zabití a krádeže svršků odpadly.

Na základě verdiktu poroty tribunál poslal Jana Nováka do těžkého žaláře na doživotí. Spolu s životem svého kamaráda tedy Novák tehdy v červencové noci zmařil také svůj vlastní život. V mladém věku 23 let se měl rozloučit se svobodou už navždy.

Případ tajemné vraždy z Letné, která po celý rok vzrušovala v Praze lidi všech vrstev, byl vyřešen a uzavřen. Ostatně, lidé v Praze teď směřovali svou pozornost spíš k blížící se velké Jubilejní výstavě, a tak se na případ Floriána Krauseho záhy zapomnělo.

Případ hazardního hráče

Ačkoli jsem následující příběh nazval Příběhem hazardního hráče, možná některé čtenáře teď trochu zklamu. Nejedná se totiž kupodivu o žádné hry, ani karetní, ani společenské, nejde o šachy, dámu, ruletu, kostky, farao, trik-trak a nic podobného. Přesto však je neslavným hrdinou tohoto vyprávění člověk, u něhož označení „hazardní hráč“ zcela vystihuje podstatu jeho osobnosti. Náš hrdina byl toho názoru, že k tomu, aby člověk v životě hodně vyhrál, musí nejprve hodně vsadit, nejlépe vše na jedinou kartu. On sám se této zásady v životě držel a hodně vsadil, aby pak ještě více prohrál. Osud naštěstí rozhodl jinak.

Sedmý dubnový den roku 1891 vyhlížely znojemské ulice ráno stejně jako kterýkoli jiný jarní den toho roku. Znojmo bylo už tehdy významné město, ve kterém v 1130 domech žilo a pracovalo přibližně 17 000 lidí, z nichž ovšem jen asi 1850 obyvatel byli Češi, zatímco zbytek tvořili Němci. Společné soužití zde však bylo vcelku bez problémů a v mnoha znojemských rodinách se běžně mluvilo oběma jazyky.

Onoho dne město pomalu procitalo ze spánku a v dosud tichých ulicích se ozývaly jen kroky mlékařů, kteří chodili po jednotlivých domech a prodávali mléko těm, kdož vyšli ze dveří a projevili zájem. Ulicí proběhl pekařský učedník s nůší čerstvých housek a na dláždění zašustila proutěná košťata zdejších metařů. Ale tato ranní idyla byla záhy narušena. Ve Svatomichalské ulici, v domě č. 18, najednou vypukl podivný ruch. Začali se sem sbíhat lidé, pak se objevil strážník Čeněk Blecher, za chvíli přiběhl druhý a netrvalo dlouho a do dveří jednoho z blahobytně vypadajících domů vešla skupina vážně se tvářících pánů, oblečených vesměs do tmavých šatů. Mezi lidmi, čekajícími zvědavě venku před domem, se zatím šířily všelijaké zvěsti, protože dosud nikdo nic přesného nevěděl. Všichni ale tak nějak podvědomě tušili, že v domě zdejšího zámožného čalouníka Fukače se stalo něco hrozného. A skutečně tomu tak bylo.

V onom patrovém domě na Svatomichalské, který náležel zmíněnému čalounickému mistru Fukačovi, bydlela mimo něj také jeho dcera, Františka Fukačová. V době našeho příběhu jí bylo 39 let a byla původně provdaná Šmídová, v některých dobových dokumentech uváděná i v německé verzi: Schmidtová. Její manžel však před dvěma roky zemřel a vdova se rozhodla vzít si zpět své původní, dívčí jméno. V rodném domě obývala celé horní patro. Bydlela zde sama, jen v předpokoji byla ubytována její služka, šestnáctiletá Marie Slavíková. Pozorný návštěvník by už ze zařízení bytu jistě usoudil, že vdova Fukačová je osobou velmi zámožnou. V pokojích bylo vidět drahé koberce, stříbrné svícny a v rohu salónu stála bytelná pokladna, od níž měla ovšem klíče pouze vdova Fukačová. O tom, jaké cennosti asi tato pokladna skrývá, panovaly jen dohady.

V těchto dnech však Fukačová nebyla ve svém bytě sama. Poskytla zde na několik dní přístřeší svému bratru, statkáři Karlu Fukačovi, majiteli zemědělské usedlosti v chorvatském Kupinci. Bratr sem přijel na několik dní na návštěvu, aby zde, jak se nechal slyšet, projednal se sestrou některé neodkladné rodinné záležitosti. Nyní se jeho pobyt chýlil k závěru a on se právě onoho dne, 7. dubna ráno, chystal odjet do Vídně. Zlé jazyky ve městě tvrdily, že těmi neodkladnými rodinnými záležitostmi byla ve skutečnosti jen Fukačova žádost, aby mu sestra poskytla pro jeho skomírající hospodářské podnikání další finanční injekci. Sestra už to před nějakým časem jednou udělala, zároveň ovšem bratrovi sdělila, že to bylo poprvé, ale také naposled. Leč statkáři Fukačovi se i poté moc nedařilo, a tak se přece jen rozhodl, že se pokusí svou zámožnou sestru ve Znojmě ještě jednou oblomit. O tom, jaký mělo toto škemrání výsledek, se však znojemští zvědavci mohli zatím jen dohadovat.

Ve chvíli, kdy do domu vstoupila soudní vyšetřovací komise, neboť právě to byla ona skupina černě oděných pánů, seděl pobledlý Karel Fukač v lenošce pokoje a držel si hlavu v dlaních. Teprve po delší chvíli začal s bolestínským výrazem ve tváři členům komise barvitě líčit, co se tu ráno vlastně stalo.

Měl prý původně své lůžko v sestřině pokoji, ale protože toho dne chtěl kvůli odjezdu brzy vstávat, dal si den předtím ustlat postel v sousedním pokoji. Ráno v 5 hodin vstal, oblékl se a chtěl se ještě se svou sestrou rozloučit. Vešel vedle do jejího pokoje, snažil se ji probudit, ale k svému velkému zděšení zjistil, že sestra se nehýbe. Přivolal tedy otce, starého Fukače, a spolu s ním pak znovu vkročil do sestřina pokoje.

S hrůzou zpozorovali, že kolem krku ležící ženy byla pevně utažena oprátka z provazu a z nosu mrtvoly se řinula krev. Jinak na těle nebylo shledáno žádné poranění. Oba muži vyběhli před dům a začali volat o pomoc. Už zanedlouho se zde objevila policie a poté i lékař, MUDr. Šindelka. Ten zjistil, že mrtvola byla ještě teplá, takže k úmrtí muselo dojít krátce před nálezem těla. Lékař dále konstatoval, že Františka Fukačová byla zardoušena, o čemž svědčila šňůra, dvojitě ovinutá kolem hrdla oběti. Polštáře na lůžku byly potřísněny krví a další krvavé stopy bylo vidět na umyvadle a na ručníku pohozeném na zemi. Vrah si zde tedy nejspíš po činu umýval zakrvácené ruce.

S ohledem na okolnosti nálezu bylo zcela vyloučeno, aby se jednalo o sebevraždu. Ostatně k něčemu takovému nebyl ani důvod, rodina žila v blahobytu a ve velmi spořádaných poměrech. Ani s nikým ve městě neměli Fukačovi žádné spory a těšili se naopak všeobecné přízni a vážnosti.

Mělo se tedy zato, že vraždu spáchal lupič, který se snažil v bytě bohaté vdovy získat slušnou kořist, ale byl příchodem jejího bratra vyrušen. V pokoji chyběl dvouramenný stříbrný svícen a bytelná pokladna byla sice odsunuta od zdi, ale pachateli se jí nepodařilo otevřít. Nyní tedy musela být pokladna z úředních důvodů násilně otevřena. Uvnitř soudní komise nalezla šperky v hodnotě asi 30 000 zlatých, ale žádné hotové peníze. Ty byly patrně uloženy na bankovních účtech. Komise následně zjistila, že veškeré jmění zavražděné ženy činilo asi 140 000 zlatých, nepočítaje dva domy v Pešti a byt v centru Vídně. Podle prvních závěrů soudní komise se však zdálo, že loupežný vrah měl vcelku smůlu a že jeho jedinou kořistí, kvůli níž musel vyhasnout lidský život, byl onen stříbrný svícen.

Vzhledem k závažnosti zločinu se vyšetřující soudce nakonec rozhodl, že jak bratr oběti, tak i její služebná budou vzati do vyšetřovací vazby, alespoň do doby, než se jejich výpovědi prověří. Zároveň se policie začala více zajímat o bratra zavražděné, Karla Fukače. Detektivům nedalo mnoho práce, aby zjistili, že zatímco Františka Fukačová žila ve velmi urovnaných finančních poměrech, u jejího bratra tomu tak zdaleka nebylo. Karlu Fukačovi se hospodaření na jeho chorvatském statku nedařilo, a proto musel už před několika lety požádat svou zámožnou sestru o finanční podporu. Peníze sice obdržel, ale očekávaný úspěch v podnikání se nedostavil. Navíc Fukačovo chorvatské hospodářství jedné noci záhadně vyhořelo, a když znojemský soud vznesl v této věci dotaz na příslušný soud v Záhřebu, bylo odtud sděleno, že Fukač si patrně svůj statek zapálil sám a že se nejspíš jedná o pojistný podvod.

Policie pak znovu prověřila místo činu v domě a zjistila několik zajímavých věcí: například domovní vrata zůstala toho dne po celou noc otevřena, což tehdy naprosto nebývalo zvykem. V těch dobách bylo běžné, že před setměním domovník nebo pan domácí domovní dveře pečlivě uzamkl, a pokud chtěl někdo dovnitř či ven, muselo se tak dít jedině s jeho vědomím. To, že by snad bohatí Fukačovi nezamkli domovní vrata a vystavili tak svůj majetek riziku krádeže, připadalo policistům velmi podivné.

Na nočním stolku oběti byl nalezen zvonek, jehož dráty vedly do vedlejšího pokojíku služky, ale v době nálezu mrtvoly byly tyto dráty přeříznuty. Na nočním stolku v pokoji Karla Fukače pak spatřili detektivové nůžky, které by k přestřižení takových drátů zvonku úplně dostačovaly. Při podrobnější prohlídce Fukačovy ložnice našli detektivové na zemi také zapadlý knoflík od pokrývky, kterou byla té noci přikryta jeho zavražděná sestra. To bylo velmi podezřelé. Ne snad že by se tehdy stejně jako dnes nemohl někomu utrhnout knoflík od pokrývky, ale pak by byl patrně nalezen v té místnosti, kde k tomu došlo. Nález knoflíku, který na pokrývce zavražděné ženy skutečně chyběl, vzbudil u vyšetřovatelů náhlé podezření. Zatím však neříkali nic, jen se po sobě významně podívali, ale tyto pohledy nevěstily pro Karla Fukače nic dobrého.

Důležité svědectví poskytla také služka Marie Slavíková. Uvedla, že slyšela, jak se ráno asi o čtvrté hodině kdosi naboso plíží bytem směrem k ložnici její paní a pak z místnosti zaslechla tlumené chroptění. Hrůzou bez sebe vyskočila z lůžka, zastrčila u svých dveří zástrčku a rychle se oblékla. Asi za půl hodiny, když se už skoro rozednilo, odvážila se trochu pootevřít dveře svého pokoje a vyhlédla ven. Spatřila tam Karla Fukače, již zcela oblečeného. Bratr její paní byl viditelně nerad, že jej zde služka potkala. Vzpamatoval se však a rychle se Marie zeptal, zda už byla v pokoji paní. Když služebná odvětila, že nikoli, řekl jí, že tam tedy půjdou společně, a už na prahu, ještě než mohl v ložnici dohlédnout od dveří na postel své sestry, prý náhle zvolal: „Fany je mrtvá!“

Tak se detektivům začal kousek po kousku skládat obrázek nepěkné mozaiky lidské chamtivosti, která vyvrcholila vraždou mezi sourozenci. Karel Fukač skutečně přijel do Znojma žádat svou zámožnou sestru o další peníze, ale byl nejspíš odmítnut, protože Františka Fukačová vcelku oprávněně usoudila, že 10 000 zlatých, jež před nedávnem bratrovi poskytla, musí stačit. Karel Fukač se však nehodlal jen tak vzdát vysněných peněz a rozhodl se získat je i za cenu vraždy. Nechal tedy schválně po celou noc otevřená vrata domu, ráno svou rozespalou sestru uškrtil a celou scénu naaranžoval jako loupežnou vraždu. K svému zklamání však klíče od pokladny nenašel, a tak se těšil, že se alespoň po sestřině smrti dočká tučného dědictví.

Tyto plány se ale nesplnily a jeho zlý čin záhy vyplul na povrch. Na rukách loupežného vraha Karla Fukače zaklapla ocelová pouta a on pak mohl ve vězeňské cele přemýšlet, kde v jeho jinak dobře promyšleném plánu došlo k chybě.

Vyšetřování celé kauzy bylo po nějakém čase dokončeno a v pondělí dne 3. srpna 1891 se vrah své sestry octl před porotním soudem ve Znojmě.

Líčení trvalo několik dní a nad hlavou obžalovaného se stahovala čím dál větší mračna. Většina svědků vypovídala v jeho neprospěch a také soudu předložené důkazy byly pevné. Dne 8. srpna byl tedy Karel Fukač za loupežnou vraždu své sestry odsouzen k trestu smrti provazem.

Všichni účastníci tohoto dění byli v té chvíli přesvědčeni, že tato temná historie je už zcela vysvětlena a pachatel hrozného činu bude po zásluze potrestán. Jediný, kdo si to nemyslel, byl právě Karel Fukač. Jako předtím v případě svého údajně „vyhořelého“ statku v Chorvatsku a následné vraždy své sestry vynesl i teď, už po svém odsouzení, kartu, kterou všechny překvapil.

Pouhé dva dny po svém odsouzení si dal do své cely zavolat svého obhájce, dr. Krena, a svěřil se mu, že teď přizná, jak to s jeho sestrou ve skutečnosti bylo. Ano, on je sice vinen sestřinou smrtí, ale jen nepřímo. Nezabil ji totiž vlastníma rukama, nýbrž za něho vykonal tuto děsivou práci najatý vrah, řeznický tovaryš Richard Toufar. Byl to právě Richard Toufar, který byl předtím během přelíčení proti Fukačovi předvolán jako svědek. Toufar před soudem uvedl skutečnosti pro Fukače velmi nepříjemné a jistě nemalou měrou přispěl k tomu, že porota uznala Fukače za vinného. Teď naopak Fukač sám obviňoval ze spáchání vraždy Toufara.

Obhájce se se vším svěřil vyšetřovacímu soudci a ten si dal z cely povolat Fukače, aby jej znovu vyslechl.

Karel Fukač se zkroušeným výrazem ve tváři do protokolu přiznal, že o letošních Velikonocích skutečně přijel z Chorvatska do Znojma, aby svou zámožnou sestru požádal o půjčku. Sestra však jeho prosbu příkře odmítla a on proti ní pojal hroznou zášť. Nenávist jej nakonec přivedla na myšlenku, že se zlé a lakotné sestry musí vraždou zbavit. V tu chvíli prý zaúřadovala náhoda. Právě v ten čas k němu přišel řeznický tovaryš Toufar se žádostí, aby jej on, Fukač, přijal za hajného do svých lesů v Chorvatsku. Fukače v té chvíli pojednou napadlo, zda by se tento statný, zavalitý člověk za patřičnou sumu peněz nedal získat k provedení vraždy.

Náměstí ve Znojmě, kde se odehrál ponurý příběh bratra a sestry. Pohlednice z roku 1938, ze sbírek Městského muzea v Netolicích.

Pozval proto následující den, v neděli 5. dubna, Toufara k procházce za město, prý si zde o všem pohovoří v klidu. Během cesty se pak tovaryše vyptával i na jeho minulost. Řezník přiznal, že už byl dvakrát trestán vězením, nebyly to však nijak závažné věci. Fukač mu začal vykládat, že v Chorvatsku jsou zlí lidé, proti kterým se bude muset často bránit i se zbraní v ruce, a optal se řezníka, zda by byl ochoten vykonat pro něj jakýkoli čin. Když Toufar přikývl, upřesnil Fukač svou otázku, zda by byl řezník ochoten na příkaz svého nového pána třeba i někoho zabít. Toufar prý v tu chvíli bezstarostně odvětil, že to s radostí vykoná. Hlavně když jej pán nevyzradí a když za to bude pořádná odměna!

Oba si potom vzájemně slíbili mlčenlivost a Fukač Toufarovi nabídl, že mu dá 5000 zlatých, jestliže tovaryš zabije jistou paní, která bydlí u jeho rodičů. O tom, že se jedná o jeho sestru, se prý nezmínil. Toufar prý tuto nabídku ochotně přijal a slíbil, že tento čin provede už v noci z 5. na 6. dubna.

O půlnoci 6. dubna prý Fukač zaslechl v předsíni sestřina bytu šramot. Vstal z postele, vyšel na chodbu a tady ve tmě rozeznal Toufarovu postavu. Fukač sice v tu chvíli ještě jednou zaváhal, ale nakonec pustil řezníka do svého pokoje, odkud byl vchod do ložnice jeho sestry. Oba spiklenci si všimli, že vrzání dveří jejich oběť patrně probudilo. Vedle v ložnici se prý náhle rozsvítilo světlo a bylo slyšet kroky, jak sestra chodila po ložnici. Fukač se bál, aby sestra nezpůsobila předčasně poplach, a tak vešel k ní do ložnice a uklidňoval ji. Pak se vrátil do svého pokoje a tady s velkou námahou zdržoval Toufara, který se už už chtěl s vidinou slíbené odměny pustit do díla. Zatímco Toufar se hrnul do krvavé práce, on, Fukač, prý nad tímto činem stále váhal.

Kolem třetí hodiny ráno, když se z ulice začalo ozývat hrčení prvních povozů, prohlásil nakonec Toufar, že se to musí udělat dřív, než se rozední. Fukač jej prý chtěl zadržet, ale statný chasník se mu vytrhl a vběhl do ložnice jeho nešťastné sestry. Její bratr strachem málem omdlel a začal se třást po celém těle. Zacpal si uši oběma rukama, ale přesto zřetelně odvedle uslyšel sestřino smrtelné chroptění. Po nějaké chvíli se Toufar vrátil do jeho pokoje, setřel si pot z čela a prohlásil prý: „Dalo mi to práci, než jsem ji odpravil!“ Pak uchopil jeden ze stříbrných svícnů ze skříně, strčil jej pod kabát a utekl. Druhý den ráno, jak už víme, byla nalezena mrtvola Františky Fukačové.

Vyšetřovací soudce si poté dal předvolat Richarda Toufara. Přečetl mu obvinění, které proti němu Karel Fukač vznesl, a ptal se ho, jak to doopravdy bylo. Toufar byl viditelně zaskočen, obvinění z nájemné vraždy nečekal. Vždyť ještě nedávno byl sám jako svědek u Fukačova procesu a věděl, že Fukač byl jako pachatel tohoto činu následně odsouzen. Jak je tedy možné, že najednou má být vrahem on, Toufar? Označil všechna tato nařčení za drzou lež a několik dní poté to řekl při vzájemné konfrontaci Fukačovi do očí. Jenže když se jej pak vyšetřující soudce ptal, zda má na osudnou noc alibi, Toufar mlčel. A protože výpověď Karla Fukače vypadala jako kajícné přiznání polepšeného hříšníka, byl nakonec řeznický tovaryš Toufar k svému velkému překvapení vzat do vazby pro loupežnou vraždu Františky Fukačové.

Dne 9. listopadu 1891 stanul pak Richard Toufar před porotou znojemského soudu. Obviněný Toufar se objevil před soudem v prostých, ale slušných šatech. Byl to urostlý muž vojenského vzezření a bezvýrazného obličeje, jediné, co na něm bylo vskutku nápadné, byl mohutný černý knír a také jeho ohromné ruce, silné a svalnaté. Před soudem uvedl, že byl kdysi trestán čtrnáctidenním vězením, ukradl prý dvě láhve vína, které pak předal svému nemocnému příteli. Posudky z doby jeho vojenské služby byly vesměs dobré, jen jednou byl trestán za pozdní návrat z vycházky.

Na otázku, zda se cítí být vinen ze zločinu vraždy Františky Fukačové, rázně odvětil, že ne. Měl prý právě toho dne odjet se svým novým pánem Karlem Fukačem do Chorvatska jako hajný na jeho statek, ale když ráno přišel do Fukačova domu, řekl mu prý Fukač, že se stal malér a že do Chorvatska odjedou o několik dní později.

Stráže pak do soudní síně přivedly Karla Fukače. Když se ozvalo chrastění řetězů a v soudní síni se objevila vrahova štíhlá postava s tváří porostlou černým plnovousem, obecenstvo ztichlo. Předseda soudu vyzval Fukače, aby si dobře rozmyslel, zda trvá na obvinění Richarda Toufara z vraždy, a aby případnou lží neobtížil své svědomí. Pokud by se zjistilo, že Fukač lže, mohlo by to zhoršit jeho vyhlídky na případné udělení císařské milosti. Karel Fukač však s kamennou tváří klidným hlasem zopakoval, že je to tak, jak řekl. Zavinil prý sice smrt své sestry, ale sám není jejím vrahem, tím je Toufar. Pak lhostejným tónem zopakoval to, co už známe, tedy jak se podílel na smrti své sestry, ale sám nevraždil.

Dosud klidný Toufar to už nevydržel. „Ty darebáku, lháři, vrahu!“ zvolal na celou síň a zvedl se ze své lavice. „Ty sám jsi vrah,“ odpověděl mu klidným hlasem Fukač. Předseda soudu si pak zjednal v síni klid a oba muži ztichli. Z jejich očí však v té chvíli sršely blesky vzájemné nenávisti.

Jak víme, odnesl vrah s sebou z bytu své oběti velký stříbrný svícen. Teď byl na řadě důkaz, zda možný vrah Toufar mohl tak velký předmět odnést z místa činu pod kabátem. Předseda soudu dal přinést kabát, který tehdy měl na sobě mít Toufar, a vyzval řezníka, aby si jej oblékl. Už v této chvíli bylo vidět, že tělnatý Toufar si kabát kupoval před delší dobou. Teď jej už jen stěží dopnul. Pak byl přinesen stříbrný svícen a Toufar byl požádán, aby jej u sebe ukryl. Řezník nejprve zkoušel dát svícen do kapsy, ale to nešlo, svícen byl příliš velký a kapsa malá. Pak se Toufar snažil dát si svícen alespoň pod kabát, ale ani to nebylo možné. Tvrzení Karla Fukače dostalo v té chvíli vážnou trhlinu.

Teď byl na místě výslech služky zavražděné paní, Marie Slavíkové. Dívka odpřisáhla, že když slyšela z pokoje své paní v noci hluk a přiblížila se ke dveřím, ty se náhle otevřely a objevil se v nich muž, který ji odehnal. Na otázku předsedy soudu, kdo byl ten muž, odpověděla dívka bez zaváhání, že to byl Karel Fukač. Tím tedy padlo jeho tvrzení, že do sestřina pokoje nevstoupil, že tam byl jen Toufar.

Horké chvilky prožíval Richard Toufar ve chvíli, kdy před soud předstoupila jeho matka, stařičká šedovlasá paní utápějící se v slzách. Ta vypověděla, že její syn možná nebyl v noci v kritickou hodinu vraždy doma. Ještě horší to pak bylo, když soud předvolal jeho milenku Anežku Fučkovou. Dívka byla v jiném stavu a také ona při vstupu do soudní síně propukla v hořký pláč. Na otázku předsedy soudu, kde byl v uvedenou dobu její milý, uvedla, že neví, u ní však prý nebyl. Toufar v tu chvíli už viděl v duchu nad svou hlavou zlověstný stín blížící se šibenice.

Dívka se vrátila na své místo, kde na lavici seděla i její rodina a její bratr. Ten také o něco později prohlásil, že prý jeho sestra chce soudu ještě něco sdělit. Poté dívka s uzardělou tváří místopřísežně vypověděla, že bere svou předchozí výpověď nazpět. Její milý byl po celou noc u ní, ona to jen ze studu chtěla soudu zapřít, ale teď už chápe, jak by svému milému uškodila. Alibi pro Richarda Toufara bylo na světě.

Pak už došlo na porotu. Její členové se radili dlouho do večera a všeobecné napětí dostoupilo vrcholu. Na chodbách, v průjezdu a před soudní budovou postávaly davy lidí živě diskutujících o tom, jaký asi bude verdikt poroty. Nakonec se všichni dočkali. V pozdních večerních hodinách byl Richard Toufar poměrem 8 hlasů ku 4 shledán nevinným z vraždy Františky Fukačové. Na chodbách i před budovou zazněl všeobecný jásot. Soud na základě výroku poroty zprostil Toufara obžaloby a ihned jej propustil na svobodu.

Richard Toufar zpočátku nevěděl, zda ze soudní síně už může odejít, jak se mu zlíbí. Pro jistotu tedy trochu zmateně postával na místě, a teprve když jej předseda soudu znovu ujistil, že je volný, náhle jako by se probudil. Sebral se a rychlým krokem odešel.

V malém domku v Mikulášské ulici ve Znojmě bylo toho večera veselo. Toufar byl přivítán svou rodinou i sousedy z celého okolí a musel znovu a znovu všem vykládat, jaké že to bylo v tom vězení. V této chudé rodině na nějakou velkou oslavu ovšem nikdo neměl finanční prostředky, ale přesto poslali alespoň pro litr piva a několik uzenek. V malé jizbě bylo veselo až do rána. Podle některých zpráv uspořádaly znojemské dámy pro Toufara později dobročinnou sbírku.

Vězeň v samovazbě, počátek 20. století. Snímek ze sbírek Kabinetu historie a dokumentace Vězeňské služby ČR.

Zcela jinak to vypadalo ve vězeňské cele, kde seděl Karel Fukač. Když se Fukač dozvěděl, že muž, jehož obvinil z vraždy své sestry, byl propuštěn na svobodu a zbaven obvinění, zapotácel se a ze sevřeného hrdla se mu vydralo jen: „Tak on byl propuštěn…!“ Pak seděl v cele bez hnutí téměř dvě hodiny. V sobotu ráno požádal o zpovědníka. Když se o něco později k Fukačovi do cely dostavil mnich z kapucínského řádu, vyslechl si skoro hodinu trvající hříšníkovu zpověď. Mnich vyšel z Fukačovy cely bledý a jaksi rozechvělý. Co všecko mu vězeň řekl, to se ovšem nedozvěděl nikdo, vždyť to bylo zpovědní tajemství, jisté je pouze to, že mnich vězni odepřel dát rozhřešení i svátost oltářní.

Teď tedy bylo nutno čekat, jak se rozhodne panovník v případě žádosti o milost. Celá věc trvala dost dlouho, ale v březnu 1892 bylo jasno. František Josef udělil Karlu Fukačovi milost a kasační soud ve Vídni pak vraha odsoudil k těžkému žaláři na doživotí.

Za znojemským vrahem vzápětí zapadla těžká vrata plzeňské věznice na Borech. Zde měl vrah své sestry dost času, aby přemýšlel o svém životě a o tom, čím se na svých blízkých provinil. Byl to hazardní hráč, ale sázky mu nevyšly, ať už to byl pojistný podvod s požárem jeho statku v Chorvatsku, vražda bohaté sestry nebo snaha svalit pak vinu na nevinného člověka. Ale otázka, zda on sám dokázal alespoň někdy později zpytovat svědomí, zůstane už asi navždy nezodpovězena.

Tato pochmurná historie má ještě jeden drobný epilog. Roku 1894 dali odsouzencovi příbuzní zhotovit cyklus obrazů křížové cesty, snad aby pietou trochu zmírnili onen těžký zločin. Hotové dílo pak poslali věznici na Borech jako dar. Podle tehdy platných předpisů však správa věznice nesměla přijmout dar, který by byl spojován s některým zdejším trestancem, patrně proto, aby ji nikdo nemohl nařknout, že dozorci na oplátku poskytují vězni nějaké výhody. Ředitelství plzeňské věznice tedy rozhodlo šalamounsky. Křížovou cestu od Fukačovy rodiny darovalo pražské pankrácké věznici a ta zas na oplátku darovala do Plzně starší křížovou cestu, která dosud visela v pankrácké vězeňské kapli. Služebním předpisům bylo učiněno zadost a ředitelé obou věznic, pražské i plzeňské, mohli být právem spokojeni.

Půlnoční světlo

Tma jako v ranci. To se říká, když je noc obzvláště černá a všude je tma tmoucí. Proto Marie Šlechtová, manželka ponocného z městečka Mečeříž nedaleko Benátek, našlapovala oné dubnové noci obzvlášť zlehka. Na návsi nebylo vidět ani na krok, a tak ponocná kráčela velmi pomalu a opatrně. Dnes jsou návsi českých a moravských obcí upravené, mnohdy i zpevněné zámkovou či jinou dlažbou, ale v dubnu 1891, kdy se odehrává náš příběh, byla zámková dlažba jen vzdálenou hudbou budoucnosti. Na každé venkovské návsi byly obvykle v hlíně vyježděné hluboké koleje od žebřiňáků a půda byla navíc zkypřená kopyty volských i koňských spřežení. Za denního světla se pozorný chodec těmto nástrahám snadno vyhnul, ale v noci to bylo jiné.

Je ovšem pravda, že v tehdejších časech nikdo potmě po návsi moc necoural. V zemědělství se muselo vstávat brzy, protože dobytek nepočká, a tudíž se na venkově chodilo spát velice brzo potom, co se setmělo. Ostatně není divu, čeleď i hospodář mívali od jara až do podzimu přes den práce dost a byli rádi, když si večer mohli konečně odpočinout. Jen občas si někdo zašel na džbánek dobrého piva do hostince. Leč i tady musel každý počítat s tím, že ráno bude vstávat hned, jak se rozední. A tak na venkově bývalo v oněch dobách po setmění ticho a klid a ani Mečeříž nebyla výjimkou. Marie Šlechtová se tedy nemusela bát, že by se snad s někým potmě na návsi nečekaně srazila.

Jestliže se dobové úřední zápisy zmiňují o Marii Šlechtové jako o ponocné, neznamená to, že by snad v Mečeříži byla touto důležitou obecní funkcí pověřena žena. Marie Šlechtová byla zkrátka manželkou mečeřížského ponocného a za normálních okolností by zdejší náves s halapartnou a ponocenským rohem v noci neobcházela. Seděla by doma a ve světle lampy spravovala mužovi potrhané punčochy.

Leč onoho 23. dubna 1891 bylo všechno jinak. Její muž onemocněl a ležel doma v horečkách. O tom, že by snad mohl nastoupit do služby, nemohlo být ani řeči. Šlechtovi však byli zodpovědní lidé a nepřenesli by přes srdce, že této noci by se v obci neozývalo tradiční troubení rohu a v každou celou hodinu vyvolávání ponocného. Marie Šlechtová byla na funkci svého muže velmi pyšná, dalo jim to dost práce, než toto postavení získali, a navíc, to si přiznejme, byla to funkce placená a v oněch dobách byl v domácnosti každý krejcar dobrý. Když tedy nemohl do služby nastoupit starý Šlechta, bylo rozhodnuto, že pro tentokrát jej zastoupí jeho žena. Šlechtová moudře nechala manželovu halapartnu doma, protože usoudila, že by jí stejně nebyla k ničemu, nanejvýš by se o ni potmě sama přerazila. Vzala si teplý kabát a ponocenský roh a takto vybavena vyrazila na náves do služby.

Noc jí ubíhala pomalu. Poctivě odtroubila a odhlásila už několik hodin a začínalo jí být trochu zima. Blížila se půlnoc a celé městečko okolo tonulo v hlubokém spánku. Nikde nebylo vidět živáčka a také okna domů byla tmavá. Všichni spali, alespoň si to ponocná zprvu myslela.

Právě v době, kdy měla Šlechtová provolávat obvyklé úsloví „Dvanáctá hodina odbila, chval každý duch Hospodina!“, procházela totiž kolem statku sedláka Jana Kasalického. Ponocná tu rodinu dobře znala. Sedlák byl drsný a vypočítavý hospodář, kterého se čeleď bála, ale jeho žena Kateřina byla dobrák, často svého muže v hrubostech mírnila, a pokud zavítal do brány statku nějaký žebrák, mohl si být jist, že s prázdnou neodejde.

Nyní tedy ponocná míjela statek Kasalických a přitom spíš jen tak ze zvyku otočila hlavu směrem k jejich stavení. A v tu chvíli překvapeně zůstala stát. Ano, z malého okénka nárožní komůrky se za záclonou linulo světlo. Bylo to v této pozdní hodině natolik zvláštní, že Šlechtová mimoděk popošla dopředu, puzena touhou zjistit, co že se to děje v době, kdy ve statku u Kasalických všichni už dávno měli spát. Ponocná věděla, že se stará o něco, do čeho jí vlastně skoro nic není, ale zvědavost v tuto chvíli převážila. Zatajila proto dech a po krátkém zaváhání došla až těsně k rozsvícenému oknu.

Právě ve chvíli, kdy se ponocná marně snažila nahlédnout dovnitř, zazněl z komory náhle ženský výkřik. Byl sice trochu ztlumený závěsem v okně, ale byl natolik pronikavý, že se přesto doširoka rozlehl ztichlou návsí. Po tomto výkřiku následovalo několik táhlých zaúpění, při nichž ponocná zcela bezpečně poznala hlas Anny, mladé dcery manželů Kasalických. V tu chvíli bylo ponocné venku za oknem už jasné, co se tu děje. Za osvětleným oknem se asi má narodit něco maličkého. Vzpomněla si, že v poslední době se po vsi vyrojila spousta neurčitých zvěstí. Prý se mladá Kasalická spustila s jakýmsi čeledínem a teď s ním čeká dítě. Starý hospodář prý kvůli tomu hrozně řádí. Vzteká se, že selská dcera ze statku podlehla obyčejnému čeledínu. V očích tehdejších sedláků to byla skoro taková mesaliance, jako kdyby se třeba nějaká hraběnka spustila se svým lokajem. A pro starého hospodáře Kasalického, který vždy pokládal čeleď jen za obtížný hmyz, to teď musela být pěkně hořká pilulka.

Po krátké chvíli sténání za oknem ztichlo. Svět se tedy právě rozrostl o jednoho nového človíčka nebo člověčku. Šlechtová však dál postávala za oknem, jednak zrovna nikam nepospíchala, a jednak, upřímně řečeno, byla dychtivá dozvědět se o této tajemné události co nejvíc.

Zevnitř komůrky byly teď slyšet dva ženské hlasy, mladší a starší. Ten mladší patřil Anně, tedy novopečené matce malého dítěte, ten druhý byl její máti, staré Kasalické. Šlechtová za oknem přesně neslyšela, o čem onen hovor je, jen podle tónu hlasu pochopila, že stará selka dceři důrazně domlouvá. Hovor uvnitř postupně sílil, až nakonec ponocná jasně uslyšela hlasitý výkřik staré selky: „Tak jdu zavolat tátu!“ Pak bylo slyšet temné bouchnutí dveří a v komoře se rozhostilo ticho. Leč netrvalo to dlouho a dveře se opět otevřely. To zřejmě do komůrky selka opravdu přivedla starého hospodáře. Naráz uvnitř začali mluvit všichni tři najednou. Ponocná za oknem nerozuměla ani slovu. Skoro to vypadalo, že uvnitř probíhá tajná porada tří spiklenců, ale ve skutečnosti tam dva rodiče drsně hledali nějaké řešení této nečekané situace. Šlechtová se už skoro chystala odejít od okénka, protože z celého hovoru nerozeznávala zhola nic, ale cosi jí stále našeptávalo, aby ještě zůstala. Po nějaké chvíli se znovu ozvalo vrznutí dveří, to jak starý sedlák z komory odcházel, ale ještě než za sebou přibouchl dveře, uslyšela Šlechtová zřetelně jeho přísný hlas: „Tak to skončete!“

Uvnitř bylo malou chvíli ticho a pak se ozvaly dva krátké přidušené výkřiky dítěte. Bylo to spíš takové zakvílení, připomínající hlas malého vyděšeného králíčka. Výkřiky dozněly a náhle uvnitř znovu nastalo ticho, tentokrát už definitivně. Krátce nato v komoře zhasla i lampa a všude se rozhostil takový klid, že se ponocná v první chvíli sama sebe ptala, zda se jí to nezdálo.

Postupně ji však zachvátila stále temnější předtucha čehosi hrozného. Se silným podezřením pádila Šlechtová cesta necesta přes hrbolatou náves rovnou do statku sedláka Františka Kostky, který byl v obci starostou. Prudkým bušením na okno vytrhla starostu z hlubokého spánku a jedním dechem mu oznámila, čeho byla právě svědkem. Rozespalý starosta měl sice nejdřív pocit, že se ponocná asi zbláznila, ale když mu Šlechtová celou událost líčila ještě asi třikrát znovu a znovu, nakonec pochopil, že v obci se stalo cosi divného a že hned ráno to bude muset prošetřit. Pak zase okno zavřel, uložil se do peřin a snažil se dohnat těch pár chvil zameškaného spánku.

Šlechtová ovšem v tuto chvíli neměla na spánek ani pomyšlení. Jednak byla pořád ještě ve službě a jednak byla čím dál zvědavější, co se u Kasalických dělo. Zamířila tedy znovu k jejich statku a dvakrát jej obešla kolem dokola. Tentokrát byla zklamána. Z usedlosti Kasalických nepronikl ven jediný zvuk a také okno komory už zůstalo až do ranního klekání temné a tiché.

Teprve za rozbřesku vypukl ve vsi čilý ruch. Jestliže o půlnoci vypadal rozespalý starosta váhavě, za denního světla už se mu vrátila úřední rozhodnost. František Kostka poslal hned ráno pro četníka, a než k němu strážmistr Holeček dorazil, stihl starosta povolat ještě starou Antonii Vorlíčkovou. To byla zdejší porodní bába.

Když se Vorlíčková skoro současně s četníkem objevila na starostově prahu, nebylo už proč čekat. Starosta se s vážným výrazem ve tváři vydal v doprovodu četníka a porodní báby přes náves k usedlosti Kasalických. Dorazil sem krátce poté, co odbila devátá hodina. Zabouchal na vrata a starý hospodář mu vzápětí otevřel. Starosta s celým doprovodem vešel do dvora statku a úředním tónem vyzval hospodáře, aby mu řekl, co že se to u nich v noci dělo.

Sedlák krátce odsekl, že o ničem neví, ale to starostu nijak neuspokojilo, spíš naopak. Byl přesvědčen, že ponocná nelhala a že se tu dělo něco divného. Proto už další sedlákovy výmluvy neposlouchal, odstrčil ho a vkročil do komory, jejíž osvětlené okno v noci přilákalo pozornost Marie Šlechtové.

V nevelké místnosti, zařízené jen tím nejnutnějším nábytkem, ležela v posteli pobledlá Anna Kasalická, hospodářova dcera. Už na první pohled bylo vidět, že je vyčerpaná, ale starosta chtěl mít jistotu, a tak kývl na porodní bábu. Pak s četníkem vyšli z komory na dvůr. Když se po chvíli vrátili dovnitř, už první pohled na porodní bábu jim prozradil, že sem tohoto rána nešli zbytečně.

Vorlíčková dívku během krátké chvilky prohlédla a ujistila se, že Anna Kasalická před nedlouhým časem porodila. Zkušená porodní bába ostatně nepotřebovala k takovému konstatování mnoho času, stačilo se jen podívat na dívčinu spodní košili, která byla mokrá od mateřského mléka. Mladá žena ostatně snad ani neměla v úmyslu zapírat. Když se do komory opět vrátil starosta s četníkem, dala se do pláče. Tím bylo řečeno vše.

Nyní tedy byla řada na četníkovi jakožto představiteli zákona. Strážmistr Holeček se jen stručně zeptal, kde je dítě. Když viděl, jak stará Kasalická, která sem už také přišla, při těch slovech zbledla, tušil, jakou odpověď asi dostane. Přesto se v jeho tváři nepohnul ani sval, Holeček byl profesionál, který žádné své pocity nedával najevo.

Hospodyně se otočila a vrávoravým krokem došla do ložnice. Tam se chvilku zastavila u své postele, jako by ještě na poslední chvíli váhala. Jenže teď bylo na všechno příliš pozdě. Kasalická sáhla do slamníku postele a vytáhla odtud mrtvolu novorozeného děvčátka, na jehož krčku byly zřetelně znát stopy po rdoušení.

Hospodyně poté padla před četníkem na kolena a doznala, že to ona uškrtila svou vnučku, aby uchránila rodinu před posměchem a hanbou. Dcera Anna se vraždy nezúčastnila, čin byl proveden až potom, co vyčerpáním po porodu usnula. Stará hospodyně pak tělíčko ukryla do svého slamníku a chystala se, že je druhý den někde venku zakopá.

Téměř celé městečko bylo svědkem pro mnohé lidi až neuvěřitelné podívané, když četník odváděl v železech „panímámu“ Kasalickou. Žena kráčela ztěžka a pomalu, vždy po několika krocích si zastavila, aby si spoutanýma rukama otřela slzy. Na samém konci návsi se ještě obrátila a pohlédla směrem ke statku, kde prožila většinu svého života. V jejím smutném pohledu se zračila předtucha, že se domů už nikdy nevrátí.

Ve vratech statku stála všechna čeleď a v očích mnoha z nich se také objevily slzy. Vždyť „pajmáma“ Kasalická byla dobrým duchem tohoto stavení. Nikdo nechápal, co ji mohlo přimět k tak hroznému činu, jakým byla vražda vlastní vnučky. Nyní se po sobě čeleď i zatčená žena zdálky ještě malou chvíli dívali, ale pak panímáma sklopila hlavu a v doprovodu četníka s výhrůžně se lesknoucím bodákem na pušce zmizela mezi posledními domy.

Dne 10. července 1891 měl pražský porotní soud zvážit míru provinění této nešťastné ženy. Senátu předsedal rada zemského soudu, JUDr. Konrád Prušák, obžalovanou hájil advokát JUDr. Nejedlý. V soudní síni pak mimo množství zvědavců tentokrát zasedlo i 52 studentů české právnické fakulty v čele s děkanem Zuckerem, který jim při této studijní vycházce vysvětloval podstatu nadcházejícího přelíčení.

Když stráž přivedla do jednací síně obžalovanou Kateřinu Kasalickou, všichni, a dokonce i ti, kteří ji předtím neznali, se nyní zhrozili při pohledu na ni. Místo někdejší dobrosrdečné selky se teď do soudní síně přibelhala na kost vyhublá a shrbená stařena s hluboko zapadlýma očima a téměř průsvitnýma rukama, kterými šátrala kolem sebe, jako by něco hledala. Soudní lékař MUDr. Reinsberg ji v průběhu vazby několikrát vyšetřil a zjistil u ní chudokrevnost a také tuberkulózu. Těmto nemocem její uvěznění jistě nepřidalo, a pokud k tomu připočteme i tíhu svědomí, která nešťastnou ženu pronásledovala od samého začátku, lze pochopit, v jak špatném stavu tělesném i duševním se tato žena teď nacházela.

Předseda soudu o tom byl už předem informován a z tohoto důvodu byla na místě, kde jindy stávala lavice obžalovaných, tentokrát postavena velká lenoška. Sem ji tedy dovedla stráž a opatrně ji usadila.

Stará žena svůj čin nezapírala. Přiznala, že skutečně zavraždila novorozené děcko své dcery Anny, a jako důvod uvedla, že se bála všeobecné ostudy a že o dceřině těhotenství neměla skoro až do porodu vůbec potuchy.

Před soudem následně vypovídala celá řada svědků, z nichž některé už známe: porodní bába Vorlíčková, starosta Kostka, ponocná Šlechtová, kočí Karel Petržílek a někteří další z čeledi statku. Jejich svědectví vyznělo pro obžalovanou vcelku příznivě. Všichni se shodli, že Kasalická měla ve svém domově pověst lidumilné ženy, která jednala s čeledí vždycky lidsky, ochotně dávala almužny žebrákům a podporovala i některé zdejší sirotky. Svědkové svorně vypověděli, že nemohli pochopit, proč se „pajmáma“ Kasalická dopustila takového činu. Vždyť mnozí z nich znali i otce dítěte, čeledína Böhma, a shodovali se, že to byl pohledný a řádný muž, který by se byl o svou rodinu jistě dobře staral.

Dlouho se zdálo, že atmosféra v soudní síni se nachyluje ve prospěch obžalované. Leč soudci i porota nemohou dát na dojmy a pocity, vždyť se jednalo o vraždu dítěte. Ve čtyři hodiny odpoledne byly výslechy a dokazování skončeny a porotě byly položeny dvě otázky: Je Kateřina Kasalická vinna vraždou své vnučky? A byla v okamžiku spáchání činu plně při smyslech?

Porotci se radili dlouho do večerních hodin. Když se opět vrátili do soudní síně, kde zatím vládla zvědavost a nervozita, všichni diváci, kteří si mezi sebou polohlasně vyprávěli, naráz ztichli. Na první otázku porota 11 hlasy proti 1 odpověděla, že Kateřina Kasalická je vinna skutkem, z něhož byla obžalována, a na druhou otázku pak poměrem 9 hlasů ku 3 porotci konstatovali, že v okamžiku činu byla plně při smyslech.

V soudní síni se po těch slovech rozhostilo takové ticho, že by bylo slyšet špendlík na zem spadnout. Na základě výroku poroty pak soud vynesl ortel smrti provazem. Nešťastná žena při vyhlášení rozsudku zesinala a její rty se roztřásly. Snad ani nevěděla, že se jí chopily ruce vězeňské stráže, která ji odváděla zpět do její cely.

Venku na chodbě matku obklopily její plačící děti. Loučily se s ní a naposled jí líbaly upracované ruce. Je však těžko říci, zda stará žena vůbec věděla, co se v tu chvíli kolem ní vlastně děje.

Soud vzhledem k stáří odsouzené a také k jejímu dosavadnímu vzornému životu doporučil odsouzenou bez zbytečné prodlevy císařské milosti. Spisy byly odeslány do Vídně a nyní záleželo na císařově rozhodnutí. Všeobecně se však očekávalo, že panovník v tomto případě milost s největší pravděpodobností skutečně udělí. Rodina Kasalických tedy prožívala následující týdny a měsíce v horečném napětí. Zároveň se ale všichni možná více než šibenice strachovali o zdravotní stav odsouzené „panímámy“, vždyť její hrozný vzhled už na soudní chodbě všechny přítomné zaskočil.

Na počátku prosince 1891, když celou Prahu pokryla bílá sněhová pokrývka, dorazila k pražskému soudu císařská milost. Panovník se dle očekávání nad starou ženou slitoval. To byla dobrá zpráva, ale jen v tom, že odsouzené už nehrozila šibenice. Nejvyšší soudní dvůr změnil po císařově udělení milosti Kateřině Kasalické trest na deset let těžkého žaláře. Odsouzená měla být proto dopravena do ženské trestnice v Řepích, kde si měla tento trest odbýt. Leč všechno nakonec dopadlo jinak.

Když byl definitivní verdikt sdělen odsouzené ženě, propuklo u ní zoufalství snad ještě větší, než když byla odsouzena k šibenici. Kateřina Kasalická si byla téměř jista, že se konce svého trestu nedožije. Tuberkulóza těžce poničila její zdraví a pobyt v žaláři při čekání na smrt jí na zdraví nepřidal. Proč má žít dlouhé roky v žaláři, když konce trestu se stejně nedočká?

Ráno 14. prosince, krátce předtím, než měla být převezena do trestnice v Řepích, uchopila „panímáma“ ve své cele v pražské Novoměstské radnici plechovou lžíci, jaké tehdy vězni běžně fasovali. Už několik dní předtím ji brousila o kamenné zdi své cely a teď nastala rozhodná chvíle. Stará žena si veškerou silou svého nemocného těla vrazila naostřenou rukojeť lžíce hluboko do břicha.

Její sebevražedný skutek byl sice vzápětí zpozorován, ale bylo již pozdě. Zraněná žena byla bez prodlení odvezena do všeobecné nemocnice, ale její zranění od začátku nedávalo mnoho naděje. „Panímáma“ Kasalická podlehla svému zranění ještě téhož dne. Věznice v Řepích se nové vězeňkyně už nedočkala.

Dvojitá spravedlnost

Ráno toho dne to vypadalo, že co nevidět začne pršet. Na obloze se převalovaly těžké černé mraky, na první pohled pěkně nasáklé vodou. Slunce se vůbec neukázalo. Jen občas mírný větřík pohnul větvemi stromů. Z velkých mraků nakonec nezapršelo, ale přesto nebylo počasí nijak povznášející. Bylo pošmourno a mraky visely nad zemí tak nízko, že lidé skoro mohli za krkem pociťovat jejich tíhu. Leč nedalo se nic dělat. Babí léto už bylo dávno pryč, nastal podzim a k němu takové smutné počasí prostě patří.

Kdo nemusel jít ven, ten rád zůstal doma u teplých kamen. Jen ti, které hnala ven nějaká povinnost, museli vykročit z tepla svých obydlí. Jedním z nich byl i Václav Dvořák, obuvník z Davle. Slovo „obuvník“ znělo sice vznešeně, nicméně Dvořák se nezlobil, ani když o něm někdo řekl, že je prostě – švec. Václav Dvořák byl toho názoru, že být dobrým ševcem není žádná hanba. Vždyť je to počestné řemeslo, které každý občas potřebuje, říkával. Dvořákovi se víc než o malicherný spor, zda on sám je švec či obuvník, jednalo o to, aby měl jako řemeslník na veřejnosti dobrou pověst. Dobře věděl, že nejlepší reklama je doporučení spokojeného zákazníka, a tak se snažil opravit i ty nejvíce sešmaťchané boty, které se dostaly k jeho verpánku.

Onoho dne, 8. října 1893, vykoukl ráno Václav Dvořák ven z okna, a když s úlevou zjistil, že neprší, rozhodl se dojít za svým tchánem a podělit se s ním o trochu máku, který včera dostal místo peněz za opravu jedněch starých škrpálů. Věděl, že jeho tchán Josef Borovička, hrnčíř na samotě Javorku u Davle, má velmi rád makové buchty. S tchánem i tchyní Dvořák dobře vycházel, a protože on sám měl navíc raději buchty s tvarohem než s mákem, rozhodl se už včera večer, že jim trochu máku donese. Když si teď ověřil, že venku neprší, rozhodl se, že vyrazí na cestu hned.

Obul si na nohy pěkná kožená perka, protože jako švec nemohl nosit nějaké mizerné botky, uchopil uzlík s mákem a vyšel do zachmuřeného počasí. Kráčel ráznými kroky, aby měl „makovou“ záležitost brzo vyřízenou a mohl se zase posadit doma k své práci. U verpánku ležela hromádka bot na opravu a během dne možná ještě nějaké další přibudou.

Na samotu Javorka dorazil zanedlouho. Zdálky už viděl tchánovo stavení, ale zatím nikde nebylo ani živáčka. Inu co, vždyť v tak zamračeném počasí je nejlepší sedět doma v teple, řekl si v duchu. Jak tak meditoval, zapomněl dávat pozor na cestu a náhle bum! zakopl o vyčnívající kořen, div si palec neurazil. Vztekle se podíval na zem, co se mu připletlo do cesty. No ano, zčernalý kořen omytý nedávným deštěm tady trčel pěkně uprostřed pěšiny a Dvořák, jak vyhlížel tchána, si jej nevšiml. Teď jen pro sebe zaklel a už chtěl pokračovat v chůzi, ale v tu chvíli padl jeho zrak na malý klíček, který ležel na zemi těsně vedle kořenu.

Ztracený klíč vždycky pro svého majitele znamená nepříjemnou komplikaci, jenže tady šlo ještě o něco jiného. Václav Dvořák totiž onen klíč dobře znal. Patřil tchánovi, který s jeho pomocí zamykal venkovní spižírnu ve své usedlosti. Švec se najednou zarazil. Přišlo mu podivné, proč leží klíč venku na cestě, poměrně daleko od tchánova stavení. Kdyby klíč ležel někde na dvoře u spižírny, nebylo by na tom asi nic divného, ale Dvořák dobře věděl, že jeho tchán tento klíč nikdy v kapse nenosil. Klíč byl zavěšen na skobě v předsíni jeho usedlosti a kdo šel ven do spižírny, jednoduše jej sundal a pak jej tam zase vrátil. Nebyl to klíč od domu, který nosívá člověk pořád v kapse kalhot.

Znepokojený Dvořák klíč zdvihl ze země a teprve teď si s údivem všiml, že klíč je na spodní straně od krve. To už bylo opravdu hodně divné. Švec tedy vstrčil klíč do kapsy a rychle se rozběhl k tchánovu domku. V hlavě se mu honily temné předtuchy.

Jeho podezření zesílilo, když vběhl na dvorek a dostal se až k domovním dveřím. Dveře totiž byly uzavřeny na petlici, ale zvenčí. To by znamenalo, že tchán s tchyní někam odešli, ale Dvořák dobře znal nechuť svého příbuzného k jakýmkoli cestám. A i kdyby Borovička někam odešel, zůstala by doma jeho žena, takže i v takovém případě by jistě nebyla zástrčka uzavřena zvenčí. Dvořák okukoval stavení a náhle si všiml, že jedno okno je pootevřené. Kvůli tomu jeho podezření ještě vzrostlo. Copak by nějaký pečlivý hospodář odešel ze svého domu a nechal otevřené okno? Už na nic nečekal, odstrčil petlici a rychle vešel do domu. Pohled, který se mu tam naskytl, jej pak dlouho pronásledoval za bezesných nocí.

Uprostřed světnice leželo na zemi v kaluži krve nehybné tělo. Byl to Josef Borovička, který tu ležel jen v košili a jehož hlava byla rozbita na padrť několika silnými údery velkého kladiva, ležícího vedle na podlaze. Zeť lehce nadzvedl tchánovu hlavu, ale ta zas hned těžce klesla zpátky do kaluže tmavé krve. Švec Dvořák nemusel být lékařem, aby poznal, že hrnčíři už není pomoci. Rozhlédl se rychle kolem sebe a přitom si všiml rozestlané postele, do níž však její majitel už nikdy neulehne. Pak jeho zrak trochu překvapeně utkvěl na druhém lůžku, kde jindy spávala jeho tchyně, Kateřina Borovičková. I tato postel byla nyní prázdná, a tak Dvořák rychle vstal a šel tchyni hledat. Srdce mu v tu chvíli svírala zlá předtucha.

Nutno říci, že švec s oběma ženinými rodiči vycházel velmi dobře. Navzdory tomu, že o zlých tchyních se tehdy, stejně jako dnes, vyprávěly spousty anekdot, v případě této rodiny to rozhodně neplatilo. Staří Borovičkovi už nebyli žádní mladíci, trávili podzim svého života v poklidu, snažili se provozovat hrnčířskou živnost, jak nejlépe uměli, a k tomu obsluhovali malé hospodářství, které u svého domku měli. Oba tedy žili klidným a nevzrušeným životem bez konfliktů se sousedy, jichž ostatně v blízkém okolí ani mnoho neměli. Zároveň nebyli žádnými boháči a vpádu lupičů se jistě neobávali. Vždyť co by si na nich kdo vzal? Oné říjnové noci však zjistili, jak moc se mýlí…

Hledání Kateřiny Borovičkové netrvalo Dvořákovi nijak dlouho. Sotva udělal po světnici pár kroků a mohl nahlédnout mezi postele, hned spatřil druhé tělo, ležící v krvavé louži. Také její hlava nesla stopy po úderech vražedného kladiva. Žena měla zavřené oči a na první pohled vypadala jako mrtvá. Zatímco ji však vyděšený švec sledoval a horečně přemýšlel, co teď má udělat, dosud nehybná hospodyně najednou slabě pohnula rukou. Václav Dvořák zjistil, že jeho tchyně dosud žije. Jako blesk vyrazil ven z domu a běžel dolů do Davle.

Už u prvních domků městysu začal hlasitě volat na sousedy, kteří otvírali okna, že hrnčíře Borovičku a jeho ženu navštívili lupiči. Takto běžel až ke starostovi, kterému pak udýchaným hlasem tu smutnou novinu oznámil. Než se ho ale starosta stačil zeptat na podrobnosti, vyrazil zase Dvořák jako blesk z jeho kanceláře a běžel ke stanovišti parníků. Věděl, že asi za půl hodiny odplouvá parník do Prahy. Přiběhl tam právě včas. Rychle přešel z nábřeží na palubu a loď se za několik minut dala do pohybu.

Nádraží v Davli, snímek z roku 1906. Vzadu vidíme stavbu známého mostu, který si roku 1968 zahrál například ve válečném dramatu Most u Remagenu. Pohlednice ze sbírek Městského muzea v Netolicích.

Dnes nám to připadá neuvěřitelné, ale jsme v roce 1893, kdy ještě neexistovaly žádné mobilní telefony, žádné policejní vozy s houkačkou ani rychlá záchranná služba, která by na místo vyrazila v sanitce, nebo možná dokonce vrtulníkem. Tehdy nebylo nijak zvláštní, že doktora si musel každý sehnat osobní návštěvou. Dojet do Prahy kvůli ohlášení zločinu na policii parníkem také nebylo nic divného, protože lodě byly tehdy pro obyvatele Davle spolehlivě fungujícím a mnohdy jediným dopravním prostředkem.

Na celé věci je vlastně zajímavá jen jediná věc, a sice to, že Václav Dvořák po příjezdu do Prahy místo na policii běžel nejprve do České spořitelny, kde nahlásil vraždu Josefa Borovičky a chtěl zablokovat vkladní knížky. Věděl, že tchán byl klientem České spořitelny. Několikrát mu ukazoval vkladní knížky, na kterých měl uloženy nějaké peníze, byť o žádnou závratnou částku nešlo. Švec Dvořák uvažoval správným směrem, ale přesto do spořitelny dorazil v jistém slova smyslu pozdě, jak si vzápětí povíme. Teprve po odchodu ze spořitelny zamířil na pražské policejní ředitelství, kde nahlásil vraždu.

Soudní komise, která se ještě téhož dne dopoledne dostavila do Davle na místo činu, našla už pokoj vzorně uklizený. Bylo to dílo sousedek z okolí, které zburcoval Dvořák a trochu i starosta. Sousedky se snažily, aby páni od policie nepřišli do nepořádku, a tak pokoj v rámci možností uklidily. Když tedy soudní komise vkročila do dveří, aby ohledala místo činu, zůstali páni v první chvíli bezradně stát. Zdálo se, že v uklizeném pokoji vlastně už není co ohledávat. Ale zkušení harcovníci se jen tak nevzdali a začali se zkušenýma očima rozhlížet kolem.

První, co uviděli, byla mrtvola Josefa Borovičky. Hrnčíř ležel na své posteli. Jeho ruce byly sepjaté na hrudi a tvář měl jako křída bílou. Už na první pohled bylo vidět, že starý hrnčíř překročil hranici věčného klidu. Těžce zraněná hrnčířka ležela na druhé posteli s ovázanou hlavou. Lékař odtud právě odešel a nyní kolem lůžka postávaly jen rozpačité sousedky, které nevěděly, co by teď měly vlastně dělat. Ani lékař však momentálně nemohl pro zraněnou udělat nic víc. Její zranění bylo velmi těžké a žena navíc po úderech do hlavy ochrnula na pravou stranu těla. Naděje na přežití byla malá a lékař to věděl. Ošetřil tedy zraněnou, jak nejlépe mohl, a pak odešel s tím, že přijde zase zítra. Kdyby ale bylo potřeba, mají pro něho poslat hned.

Úředníci se začali rozhlížet po místnosti. Na podlaze u postele Josefa Borovičky objevili zakrvácený otisk bosé nohy. Pod starou pohovkou našli košili, podvlékačky a punčochy. Všechno to bylo silně zakrvácené a už na první pohled to nepatřilo žádné z obětí. Komise proto usoudila, že se jedná o prádlo pachatele, který si při vraždě zakrvácel šatstvo a pak se převlékl do jiného, které patřilo starému hrnčíři. Této hypotéze nasvědčoval i fakt, že skříň ve světnici byla otevřená a prádlo uvnitř bylo zpřeházeno. Něco takového by tak pořádkumilovná hospodyně, jako byla stará Borovičková, normálně nikdy nepřipustila.

Na místě, kde byla nalezena mrtvola, našli úředníci krví pokryté kladivo, na kterém ještě zůstal chuchvalec zakrvácených vlasů. Bylo více než jasné, že úředníci objevili vražedný nástroj. Venku na dvorku u plotu nalezla komise několik otisků těžkých bot s podkůvkami.

Když komise odešla, druhý den, 9. října, Václav Dvořák spolu s mladším bratrem zavražděného, Janem Borovičkou, důkladně prohledali celý dům. Mezi rozházenými šaty našli několik zlatek a jeden dukát a v knize, jejíž listy nesly stopy častého čtení, objevili 30 zlatých v papírových bankovkách. Oba muži však měli zato, že Borovička měl doma asi více peněz, musel mít hotové peníze na nákup dřeva pro svou hrnčířskou pec. Zašli tedy ještě do tmavé kuchyňky, přiléhající k předsíni. Věděli, že tam měl starý hrnčíř zazděny vkladní knížky a také nějaké hotové peníze. Skutečně tam v bývalém zděném popelníku našli tři vkladní knížky, které zněly na jména Josefa a Jana Borovičky. Chyběla však vkladní knížka třetího z bratrů, hrnčíře a muzikanta z Radlic, Františka Borovičky. Bylo patrné, že ji odnesl vrah.

Celá věc nasvědčovala tomu, že zločin musel spáchat někdo, kdo se v domě vyznal. Navíc bylo zřejmé, že to byl někdo, komu staří manželé v noci otevřeli a následně poskytli nocleh, jak o tom svědčila peřina na pohovce ve světnici. Borovičkovi byli velmi opatrní a nedůvěřiví, takže bylo téměř vyloučeno, aby v noci otevřeli někomu, koho by neznali.

Pak do celé věci zasáhla náhoda. Když toho dne odpoledne šel Dvořák spolu s Janem Borovičkou objednat pohřeb, potkali v Davli Františka Kotába, zdejšího hrnčíře. Jak už to bývá, zastavili se spolu na kus řeči a samozřejmě probírali ze všech stran včerejší vraždu starého Borovičky. Jen tak mezi řečí se Kotáb oběma mužům zmínil, že včera, tedy 8. října, byl v Praze, kde v České spořitelně ráno krátce před devátou hodinou potkal Karla Vavrouška. To byl někdejší učeň, který byl před lety zasvěcován do tajů hrnčířského řemesla právě u starého Borovičky. Vavroušek se v Davli učil od března 1887 do 25. května 1888, kdy mu bylo dáno za vyučenou a on se stal hrnčířským tovaryšem. Právě v té době však dovršil 19 let, a tak si na něho vzpomněla vlast, aby udatně sloužil pod jejím praporem. Poté, co si Vavroušek odbyl službu v c. k. armádě, občas svého někdejšího mistra Borovičku v Davli navštěvoval. Oba staří lidé Vavrouška rádi viděli a měli radost, že jejich někdejší učeň se má dobře a chodí slušně oblékán.

Na tom by ovšem nebylo nic divného, kdyby Kotáb nepotkal Vavrouška ve spořitelně druhý den po vraždě starého hrnčíře. Přesněji řečeno, setkal se s ním v místnosti určené pro výběr vkladů. Když totiž Kotáb přišel do této čekárny, spatřil tam Vavrouška, jak sedí na pohovce a čeká, až na něho přijde řada. Protože se oba znali, pozdravili se, ale Vavroušek najednou vytáhl z kapsy peněženku, začal se v ní starostlivě přehrabovat a pak se velmi nahlas zeptal Kotába, jestli se tady ukládají vklady. Než stačil hrnčíř odpovědět, ozvalo se několik okolostojících, že tady se vklady jen vyplácejí, přijímají se v druhé kanceláři. Vavroušek se tedy zatvářil rozpačitě a hned zamířil do této označené místnosti. Spěchal tak, že se s Kotábem už sotva na půl úst pozdravil. Vypadal jako člověk, který se teď nezajímá o nic jiného než jen o rychlé uložení svých úspor do spořitelny.

Kotábovi záhy začala být tato epizoda trochu divná. Už z dřívějška věděl, že tady ve spořitelně má Vavroušek uloženy své úspory. Nepotkal se tu s ním prvně, a proto mu teď přišlo velmi podivné, že Vavroušek se tváří, jako by tu byl úplně poprvé. Že by nevěděl, kde se peníze ukládají a kde se vybírají? Kotábovi se v tu chvíli spíš zdálo, že Vavroušek byl tentokrát velmi nerad, že se tady s ním setkal, a scénku s neznalostí kanceláří spořitelny sehrál jen proto, že si přišel vybrat peníze a nechtěl, aby o tom příchozí Kotáb něco věděl. Když si totiž hrnčíř Kotáb ve spořitelně vyřídil své záležitosti a procházel skrze kanceláře ven z budovy, zahlédl Vavrouška znovu u přepážky, kde se vybíraly vklady. Neřekl tehdy nic, ale nyní se s tímto nejasným podezřením svěřil Dvořákovi a Borovičkovi. Ti se rozhodli, že si to nenechají pro sebe, a upozornili na Vavrouškovo neobvyklé chování policii.

Také policejním úředníkům se to zdálo podezřelé. Tak se stalo, že ještě téhož dne zabušili četníci na dveře Vavrouškova smíchovského bytu, kde jmenovaný bydlel u své znovu provdané matky. Nadstrážník František Veselský v doprovodu dvou strážníků nejprve nasadil zatčenému Vavrouškovi želízka a pak vykonal rutinní domovní prohlídku. Ta měla překvapující výsledek.

Četník totiž v kapse svrchníku zavěšeného ve skříni, od níž měl klíče jedině Vavroušek, objevil malý lístek, stvrzenku České spořitelny s evidenčním číslem 140185 ze dne 8. října 1893, tedy ze včera. Tato stvrzenka se ve spořitelně nevydávala při každém výběru peněz, ale pouze tehdy, když si dotyčný vyzvedl z knížky úplně všechny peníze a vkladní knížka se tímto úkonem zrušila. Pak už nebyl problém dojít do příslušné spořitelny a zde z moci úřední zjistit, že včera zde doručitel vybral z knížky Františka Borovičky celý vklad, 15 zlatých a 11 krejcarů. Ano, to byla ona knížka, která záhadně zmizela z domku zavražděného hrnčíře a kterou tam druhý den švagr a bratr mrtvého dlouho marně hledali. Na přímou otázku četníka, jak se tato stvrzenka mohla dostat do kapsy jeho kabátu, nemohl Vavroušek říct nic jiného, než že o tom neví. Zkušený četník však v tu chvíli už věděl svoje.

Zatčený byl v poutech odveden do věznice a policie se začala shánět po dalších svědcích, kteří by mohli nějakým způsobem přiblížit okolnosti tohoto smutného případu. Kupodivu se jich našlo hned několik.

Byl tu především už zmíněný František Kotáb, kterému přišlo divné, jak se Vavroušek snažil ve spořitelně před ním utajit, že si jde vybrat peníze. Kdyby si šel vybrat své úspory, neměl by se přece čeho bát. Kotáb ovšem dobře věděl, že Vavroušek v poslední době tře bídu s nouzí, a oprávněně tedy pochyboval, že by si mladík šel vybrat do spořitelny nějaké vlastní úspory. Pravděpodobně totiž žádné neměl.

Vyšetřovatelům se krátce potom, co se o vraždě začalo hovořit na veřejnosti, přihlásil cihlářský dělník Josef Hřebík, který se spolu s hrnčířem Emanuelem Borovičkou (tento Borovička nebyl se zavražděným v žádném příbuzenském vztahu) plavil v noci ve člunu po řece z Davle do Lahovic. Byla asi jedna hodina po půlnoci, když proplouvali po řece v místech, odkud bylo vidět na chalupu zavražděného hrnčíře. Oběma mužům připadalo divné, že v tak pozdní hodinu se v domě svítí. Dokonce se o tom spolu začali bavit, ale pak usoudili, že starý hrnčíř v této době nejspíš ještě pálí hlínu.

Jejich cesta člunem pokračovala, když tu asi za tři čtvrti hodiny zahlédli, jak po silnici směrem ku Praze pospíchá nějaký muž. Zavolali tedy na něj, aby si k nim přisedl, že ho svezou, ale on neodpověděl. Naopak ještě přidal do kroku a pospíchal dále. Hřebík i Borovička se dost divili, že neznámý pohrdl jejich nabídkou, aby se pohodlně svezl do Prahy, a raději kráčel pěšky.

Kolem třetí hodiny ranní 9. října zaklepal kdosi na dveře pekárny Karla Dědka ve Zbraslavi. Když pekař otevřel, dovnitř vešel neznámý mladík, který žádal pekaře o prodej tří housek. Poté ještě poprosil o sklenici vody. Jedním dlouhým douškem ji vypil, vzal si vyžádané housky a rychle odcházel. Dokonce tak rychle, že ani nečekal, až mu pekař vrátí drobné peníze. Pekař jej tedy zavolal nazpět a požádal ho, aby s ním popošel ke světlu, kde by se peníze daly lépe spočítat. Mladík však naopak zůstal ve stínu, a když mu pekař vyplatil nazpět 15 krejcarů, znovu se rychle obrátil k východu. To bylo pekařovi trochu podezřelé. „Uháněl jako vlak,“ uvedl později při výslechu.

Zakrvácené prádlo nalezené pod pohovkou na místě vraždy k Vavrouškově smůle poznala pradlena Rybová, která pro něj prala. Jednoznačně spodky i košili poznala jako Vavrouškův majetek.

Karel Vavroušek také ještě dopoledne onoho 9. října přišel na Žižkov, kde měl u krejčího Matějky rozešitý oblek. Zazvonil u dveří, a když mu Antonie Matějková, manželka krejčího, přišla otevřít, vešel dovnitř a zde mermomocí chtěl zaplatit svůj oblek, který ovšem ještě zdaleka nebyl hotov. Matějkové se to zdálo dost podivné, protože Vavroušek nikdy nevypadal jako člověk, který oplývá penězi. Krejčová si také všimla, že je rozčilený, a když si zkoušel oblek, viděla, že se mu třesou ruce. Snažila se tuto tísnivou chvíli trochu odlehčit, a tak s úsměvem pronesla k Vavrouškovi: „Vy jste dnes v noci musel nějak zázračně zbohatnout!“

„Co je vám po tom!“ odsekl jí však zlobně zákazník a ona se tedy o žádné další žerty nepokoušela.

Všechna tato svědectví napovídala, že mladík o vraždě v Davli ví více, než je zatím ochoten přiznat. Vavroušek totiž až dosud tvrdošíjně zapíral a tvrdil, že v Davli u svého bývalého mistra nebyl více než dva roky. Když se jej policie zeptala, kde byl v onen osudný večer, začal mnohomluvně líčit, že odešel z domova odpoledne ve dvě hodiny, chodil po Praze a večer před desátou hodinou zašel ke své milence Barboře Cihlářové, která slouží na Malé Straně u žehlířky Františky Svobodové. Tam prý zůstal až do rána druhého dne.

Policie si dala tuto informaci ověřit u Barbory Cihlářové, ale ta svému milenci moc nepomohla. Vypověděla totiž, že onen den k ní sice Karel skutečně zašel, ale zdržel se jen asi půl hodiny. Pak odešel a znovu se objevil až následujícího dne večer. Přitom jí dal celých deset zlatých se slovy, aby za to něco koupila jejich dítěti. Když se Barbora zeptala, kde najednou vzal tolik peněz, řekl jí, že mu ty peníze dala jeho matka.

Nad hlavou podezřelého mladíka se začala čím dál více stahovat temná mračna, přičemž to nejhorší mělo teprve přijít. Dva dny po loupežném přepadení se probrala k vědomí těžce zraněná manželka zavražděného hrnčíře, Kateřina Borovičková. Stalo se to 10. října odpoledne, kdy u jejího lůžka právě byl její ošetřující lékař, MUDr. František Janda.

Doktor se zesláblé ženy nejprve zeptal, zda ji rány hodně bolí. „Jo,“ zašeptala namáhavě hrnčířka a přikývla hlavou. „A kdo vám to udělal? Byl to Karel Vavroušek?“ zeptal se dále doktor. „Jo,“ přisvědčila znovu stařena.

Toto svědectví bylo natolik závažné, že si ho lékař nechtěl nechat jen pro sebe. Přivolal si tedy dva hodnověrné svědky, Františka Opatrného, zdejšího učitele ve výslužbě, a strážníka Emanuela Šimůnka. Když se oba po krátké chvíli dostavili k lůžku umírající, lékař se nebohé ženy znovu zeptal, kdo jí zasadil ty rány.

„Karel!“ pronesla s námahou stařena. Vyslovila to sice šeptem, ale tak, že ji bylo zřetelně slyšet v celém pokoji. Na další otázku, zda jí zranění způsobil někdo jiný než Karel Vavroušek, jen zavrtěla hlavou. Toto obvinění, pronesené téměř ze záhrobí, neboť Kateřina Borovičková o dva dny později svým zraněním podlehla, se záhy ukázalo pro podezřelého mládence jako fatální. Jednak těžko mohlo být závažnější svědectví než výpověď umírající oběti, která poznala svého vraha, a jednak se smrtí Kateřiny Borovičkové stal Vavroušek nyní dvojnásobným vrahem.

Pachatel se ale stále nechtěl vzdát bez boje. Pokusil se z vězení propašovat moták adresovaný jeho rodičům, ve kterém píše, že požádá o svědectví svého smíchovského holiče, Bohumila Liboveckého, který prý mu dosvědčí, že v době spáchání skutku se u něho právě dal oholit. Soused z domu, kde bydlí jeho milenka, mu pak dosvědčí, že v čase vraždy právě vcházel k Barboře do bytu.

Toto psaníčko se však dostalo do rukou dozorců a následně Vavrouškovi před soudem velmi přitížilo. Líčení začalo dne 22. prosince 1893 před pražským zemským soudem. Šestičlennému senátu předsedal rada zemského soudu Hofmann a soudní síň zaplnily davy diváků, vždyť proces s dvojnásobným loupežným vrahem byl senzací, která už několik dní plnila přední stránky většiny tehdejších novin.

Obžalovaný vešel do soudní síně odhodlaně. Podle dobových svědectví to byl štíhlý, pohledný, černovlasý mladík s jiskrnýma očima a zakrouceným knírkem nad tenkými rty. Byl velmi slušně, skoro by se dalo říci elegantně oblečen. Vkročil do sálu a výraz v jeho tváři jako by hlásal, co si to soud vůbec dovoluje, když jej, člověka zcela nevinného, chce soudit kvůli dvojnásobné vraždě. Leč jakmile jednání začalo, jeho sebevědomí postupně sláblo. Snad se domníval, že když se nepřizná, bude na něj každý soud krátký.

Jenže svědků a důkazů bylo až příliš mnoho. Před soudem se postupně jako svědci vystřídali všichni, kdož měli s věcí něco společného, ať už to byl Borovičkův zeť Dvořák, František Kotáb, plavci Hřebík a Borovička, pekař Dědek ze Zbraslavi, doktor Janda, učitel Opatrný a strážník Šimůnek, nadstrážník Veselský, který Vavrouška zatýkal, žehlířka Svobodová, která zaměstnávala Vavrouškovu milenku, a konečně i Barbora Cihlářová, s níž měl Vavroušek nemanželské dítě.

Výpovědi většiny svědků už známe, a tak jediným opravdu klíčovým svědkem byla právě Barbora Cihlářová, která měla pravdivě uvést, zda u ní Vavroušek v době vraždy spal či nikoli. Dívka, která snad díky svému mládí ještě přesně nechápala, co všechno je v tuto chvíli ve hře, se vůbec nepokoušela lhát. Uvedla, že u ní Vavroušek nikdy nespal přes noc, a nebyl u ní tedy ani v noci z 8. na 9. října. Přišel až v neděli 9. října ráno kolem deváté hodiny, dal jí deset zlatých a řekl, že ty peníze dostal od své matky.

Předseda soudu se dívky pro jistotu ještě zeptal, zda to, co nyní vypověděla, je skutečně pravda. Barbora bez zaváhání uvedla, že ano. V sále bylo v té chvíli takové ticho, že by bylo slyšet špendlík na zem spadnout. Jen Vavroušek nespouštěl oči ze své milenky a potichu si mumlal nějaká nesrozumitelná slova.

Pak už přišly na řadu závěrečné řeči a soudci se odebrali k poradě. Jakmile za nimi zaklaply dveře, rozšuměla se soudní síň tlumeným hovorem. Diváci si mezi sebou sdělovali dojmy a vzájemně se dohadovali, jaký asi bude rozsudek. Vavroušek seděl na své lavici a vypadal najednou shrbeně, skoro jako by se mu hlava propadla mezi úzká ramena. Díval se do země a neříkal nic.

Porada však netrvala dlouho. Podle všeho měli jednotliví členové senátu na věc stejný názor. Už po krátké chvíli se vrátili do soudní síně a předseda do napjatého ticha pronesl obvyklou úvodní formuli: „Jménem Jeho Veličenstva císaře!“ Soud konstatoval, že Karel Vavroušek byl shledán vinným z dvojnásobné loupežné vraždy a odsouzen za to k trestu smrti provazem. První dějství tohoto smutného dramatu skončilo.

Vězeň se octl zpátky ve své cele, ale smířen s osudem zdaleka nebyl. Nejdřív zkoušel vzbudit soucit, a tak se v průběhu několika dnů dvakrát pokusil o sebevraždu. Snažil se tím dokázat, že on stařičké manžele nezavraždil, byl odsouzen nevinně a nyní si zoufá nad svým osudem. Své sebevražedné pokusy ovšem provedl tak, aby byl včas nalezen a zachráněn. Ostatně zkušený vězeňský lékař ihned poznal, že ve skutečnosti o žádné sebevražedné jednání nešlo. Byl to jen demonstrativní pokus, jak ovlivnit úřady. Podobně se vězeň snažil předstírat šílenství, běhal po své cele z rohu do rohy, nesmyslně křičel, mlátil hlavou do okenní mříže a nakonec i napadl dozorce. Byl zpacifikován, a když pochopil, že tudy cesta nevede, rychle se uklidnil.

Když Vavroušek viděl, že takto si nepomůže, začal se chovat racionálně. Nejdříve požádal svého advokáta, JUDr. Nejedlého, aby podal proti rozsudku odvolání, čili, jak se tehdy říkalo, zmateční stížnost. Obhájce to tedy v zákonné lhůtě udělal, ale Vavroušek se současně snažil dosáhnout obnovy řízení, protože, jak najednou hrdě prohlásil, objevila se dvě nová svědectví, která prý mohou prokázat jeho alibi, a tedy i nevinu.

Stalo se totiž, že už nedlouho po vynesení rozsudku se k soudu dostavila Vavrouškova milenka Barbora Cihlářová. Tvářila se dílem provinile, dílem stydlivě. Klopila oči k zemi a pak přehnaně tichým hlasem oznámila, že její milenec u ní skutečně celou noc z 8. na 9. října 1893 nocoval. Ona sice během vyšetřování a později i před soudem uvedla, že u ní Vavroušek oné noci nespal, ale udělala prý to jen proto, že se styděla…

Soud sice spatřoval v tomto jednání naprostou účelovost, ale později přece jen k obnově řízení přistoupil. V pátek 6. července 1894 znovu zasedl výjimečný šestičlenný senát zemského soudu, tentokrát za předsednictví dr. Kaplana, který měl posoudit, zda nové svědectví je natolik závažné, aby mohlo změnit přísný ortel.

Zcela zaplněná soudní síň zašuměla překvapením, když dozorci přivedli Karla Vavrouška. Byl to už jen stín onoho mladého muže, plného života a vzdoru, jak si jej diváci ještě pamatovali z loňského roku na těchto místech. Nyní se před nimi na nemocných nohách těžce vlekl člověk s vyzáblou tváří, žlutou pletí a zapadlýma očima. Těžce dosedl na lavici obžalovaných a zkoumavě se rozhlédl po tvářích diváků. Dlouho si je však neprohlížel, protože líčení vzápětí začalo.

Pokud si Vavroušek od nového jednání něco sliboval, musel být nakonec zklamán. Předseda senátu, dr. Kaplan, nejprve vyslechl jeho a pak i všech 32 svědků, kteří byli soudně obesláni. Pečlivě odděloval zrno od plev a pravdu od účelových lží. Vavroušek sám mu to ostatně usnadňoval, protože zapíral dost naivně. Stvrzenku spořitelny prý mu do kapsy kabátu někdo vložil ze msty. Svědectví umírající Kateřiny Borovičkové se snažil zpochybnit tím, že „taková ženská na smrtelné posteli už není schopna zdravé myšlenky. Třeba ji někdo v tu chvíli právě šťouchl do hlavy…“ Celkově Vavroušek neudělal na soud dobrý dojem. Lhal až příliš okatě, zpochybňoval výpovědi svědků, které byly naprosto jasné, a chvílemi zas do síně vykřikoval nadávky, takže předseda soudu jej musel stále napomínat. Nakonec to skončilo tak, že za toto nepřístojné chování obdržel obžalovaný přímo na místě trest osm dní samovazby a navíc na dobu 24 hodin trest pobytu v temné komoře. Vavroušek na to reagoval dalším zlobným křikem.

Pak už do síně vešla korunní svědkyně, Barbora Cihlářová. Udělala daleko lepší dojem než její milenec. Bylo to slušně vypadající mladé děvče, oblečené v prostých černých šatech. Původně byla služkou na Malé Straně, nyní prý je dělnicí v továrně. Svého milence prý velmi miluje, má s ním přece dítě. Loni u soudu během prvního líčení prý proti němu svědčila proto, že na něj měla vztek, to když s ní šel po ulici a každou chvíli se ohlížel za jinými. Nyní chce uvést čistou pravdu. Předseda soudu ji však chladně upozornil, že během prvního líčení byla pod přísahou, a pokud vypovídala nepravdivě, bude za křivé svědectví potrestána. Po těchto slovech dívka překvapeně zmlkla.

Po chvíli ovšem odhodlaně znovu vystoupila s tvrzením, že u ní její milenec v inkriminovanou noc přespal. Prý tam chodil často. Předseda senátu se tedy obrátil na Vavrouška s dotazem, zda skutečně v bytě své milenky přespal, a Vavroušek jej rychle začal ujišťovat, že ano.

„A v kterém patře domu se ten byt nalézá?“ zeptal se předseda senátu.

„No, přece ve druhém,“ odpověděl Vavroušek po krátkém zaváhání.

„Tak vy říkáte, že jste u své milenky často býval, a ani nevíte, že ten byt je v prvním poschodí?“ podivil se předseda senátu a Vavroušek při těch slovech náhle zbledl.

Líčení s Vavrouškem trvalo tři dny. Obžalovaný bojoval ze všech sil, aby se zachránil, ale byl to zoufalý a předem ztracený boj. Výpovědi všech svědků byly přesvědčivé a Vavroušek neměl, čím by je vyvrátil. Barbora Cihlářová se svým svědectvím zůstala osamocena, bylo totiž na první pohled účelové a soud mu neuvěřil. Ostatní svědci, které soud znovu předvolal, vesměs zopakovali své původní výpovědi. Ty jasně svědčily ve Vavrouškův neprospěch.

Večer 9. července 1894 se kolem půl šesté soud odebral k poradě. Soudní síň zatím šuměla tlumeným hovorem a diváci uvnitř i ti, kteří se sem nevešli a museli zůstat na chodbách, živě diskutovali, jaký asi bude konečný ortel. Času měli tentokrát dost. Porada byla dlouhá a trvala skoro hodinu.

Když se pak senát vrátil zpět do soudní síně, snažili se diváci vyčíst z tváří soudců, s čím asi přicházejí. Tato snaha však byla marná. Soudci se sice tvářili vážně, leč bylo těžko cokoli předvídat. Soudní síň ztichla v očekávání.

Do ticha zazněl hlas předsedy soudu. Doktor Kaplan konstatoval, že obžalovaný Karel Vavroušek byl znovu uznán vinným zločinem dvojnásobné loupežné vraždy a opět je odsouzen k trestu smrti provazem. Už podruhé tedy smrt natáhla své ruce po bývalém hrnčířském pomocníku z Davle.

Všechny oči v síni se teď obrátily k lavici obžalovaných. Karel Vavroušek tam seděl a strnule se díval do země. Jeho naděje byly ty tam. Pevně věřil, že svědectví jeho milenky jej zachrání před oprátkou, a před začátkem obnoveného procesu skoro vesele přesvědčoval všechny dozorce, že už půjde brzy domů. A teď se najednou znovu octl ve stínu šibenice. Z někdejšího sebevědomého a skoro drzého cynika, který tak urputně bojoval za svou záchranu, najednou zbyl jen stín. Když proces skončil a nastal čas odejít ze soudní síně, museli mu dozorci pomoci na nohy. Karel Vavroušek se sám nedokázal postavit. Oba dozorci museli vyvinout velké úsilí, aby na chvějících se nohách spíše odtáhli než odvedli kandidáta šibenice zpět do jeho cely.

Dalo se očekávat, že Vavroušek podá s pomocí svého obhájce novou zmateční stížnost. To se také záhy stalo. Nastalo čekání plné obav i nadějí. Ubíhaly dlouhé dny a týdny a léto pozvolna vystřídal nadcházející podzim. Listí na stromech začalo žloutnout a sem tam už se snášelo k zemi, když tu náhle na sklonku září 1894 zarachotil klíč ve dveřích Vavrouškovy cely. Na prahu se objevil dozorce, kterého vězeň neznal, a vyzval odsouzence, aby jej následoval.

Zdi dlouhých chodeb novoměstské věznice odrážely pevný krok služebních bot dozorce. Vavrouškovy kroky nebylo skoro slyšet. Zlomený vězeň se pomalu šoural za rázujícím dozorcem, který se nakonec ohlédl, a když spatřil vězně tak daleko za sebou, musel se pro něj vrátit. To se cestou opakovalo ještě dvakrát. Konečně však oba muži stáli před dveřmi s mosaznou cedulkou „JUDr. Kaplan“. Dozorce rázně zaklepal a zevnitř se ozvalo zvučné: „Dále!“ Dozorce tedy vstoupil dovnitř a zahlásil, že přivádí odsouzeného Vavrouška.

Někdejší hrnčířský pomocník váhavě vstoupil do kanceláře a zůstal stát čelem proti mohutnému psacímu stolu. Soudce Kaplan si jej chvíli zkoumavě prohlížel, jako by odhadoval, jaká bude vězňova reakce v následujících chvílích. Měl totiž pro vězně špatné i dobré zprávy.

Tou špatnou bylo sdělení, že zmateční stížnost, kterou Vavroušek podal proti svému druhému odsouzení k smrti, byla nejvyšším soudem ve Vídni zamítnuta. Když to vězeň uslyšel, pobledl a zachvěly se pod ním nohy. Tak přece šibenice !

Jenomže doktor Kaplan odložil onen soudní přípis a uchopil další list, dosud ležící na stole. Z něho se odsouzenec dozvěděl, že císař František Josef mu udělil milost.

Vavrouškovi se v tu chvíli samou radostí zatočila hlava. To nečekal. Tak přece se na něho štěstí usmálo. Císař mu udělil milost a on se konečně dostane na svobodu, pryč z tohohle temného vězení, daleko od každodenního rachocení klíčů v zámku, daleko od zápachu špatně větraných cel, hloupých spoluvězňů a celého toho vězeňského života, spoutaného slovy „musíš“ – „nesmíš“! Stín šibenice nad jeho hlavou zmizel a on v duchu stále slyšel jen to krásné slovo: Milost! Konečně je volný!

Jak se tak opájel slastnou vidinou svobody, ani si nevšiml, že doktor Kaplan zatím odložil list s císařským podpisem zpět na stůl a vzal do ruky jiný papír. Tento další list nesl hlavičku a podpis kasačního soudu a opět se týkal vězně Karla Vavrouška. Pan doktor Kaplan se chystal tento přípis rovněž přečíst, ale ještě předtím se jaksi zkoumavě podíval na rozveseleného vězně. Skoro mu v té chvíli bylo líto, že už za malou chvíli zmaří odsouzenci všechny naděje. Pak se vážným hlasem dal do pomalého čtení. Občas přerušil úřední sdělení a zvedl hlavu, aby se podíval na vězně a dodal tím tomuto ceremoniálu úřední ráz.

Malostranské náměstí na snímku z roku 1910. Na Malé Straně sloužila v domácnosti Svobodových Vavrouškova přítelkyně Barbora Cihlářová. Pohlednice ze sbírek Městského muzea v Netolicích.

Onen poslední dopis byl rozsudek vídeňského kasačního soudu, který v návaznosti na císařem udělenou milost měnil Karlu Vavrouškovi předchozí rozsudek smrti na doživotní žalář. Sen o návratu na svobodu se náhle rozplynul. Vězni se zatočila hlava a dva přivolaní dozorci měli co dělat, aby jej dopravili zpátky do cely. Když ho pak o dva dny později odváželi z novoměstské věznice na Pankrác, museli jej dva spoluvězni nést na nosítkách. Vavroušek sám nebyl na zesláblých nohách schopen chůze.

Bůhví co se mu v té chvíli honilo hlavou. Vzpomínka na rodiče? Vzpomínka na mladou milenku a malého synka? Nebo snad vzpomínka na onen temný říjnový večer, kdy po krátkém zaváhání uchopil násadu těžkého kladiva a rozpřáhl se k prvnímu úderu?

Oba spoluvězni, kteří odnesli Vavrouška dolů k povozu, se nyní vraceli nahoru do cely a cestou dávali jasně najevo, jak jsou rádi, že se svého kumpána zbavili. Oba byli jen obyčejní počestní kapsáři a přítomnost dvojnásobného vraha v cele nesli dost nelibě…

Případ tichého vdovce

Toho dne byla sice neděle, ale horníku Františku Ferdinandu Köhlerovi to tak vůbec nepřipadalo. Těšil se, že si po obědě vyjde se svou družkou na poklidnou nedělní procházku a cestou se někde v hostinci občerství sklenicí piva, jak to měl rád. Prostě takový sváteční den, jaký má být. A teď místo toho má už zase poslouchat družčiny výčitky kvůli jeho synkovi Ferdíkovi. Ne snad že by Ferdík něco provedl, to vůbec ne, byl to hodný hoch, dokonce by se dalo říci, že byl na svých devět let až neuvěřitelně klidný. To jiní chlapci v tomto věku – darmo mluvit. Jenže Köhlerova družka hartusila už ze samé podstaty věci. Neměla prostě hocha ráda.

František Köhler byl vdovec. Narodil se v Libkovicích a v době našeho vyprávění pracoval jako horník na uhelném dole Pokrok nedaleko Oseka. Žil tiše, jeho život nebyl poznamenán žádnými velkými excesy a sousedé si o něm šeptali, že prý má v osecké bance uloženy i nějaké úspory. Zkrátka dle názoru veřejnosti slušný člověk. Jeho žena zemřela už před dvěma lety, tedy roku 1891, a zanechala mu po sobě synka Ferdíka. Ten se narodil v době, kdy Köhler s jeho matkou nebyl ještě oddán, takže hoch byl považován za nemanželského a nesl také jméno matčino, nikoli otcovo, jmenoval se Ferdinand Gröschl, nikoli Köhler. Když se pak Köhler s jeho matkou oženil, přijal synka za vlastního, ale příjmení už chlapci zůstalo.

Po několika letech společného života však lékař zjistil u mladé paní Köhlerové souchotiny, tedy nemoc chudých, jak se tehdy říkalo. S touto nemocí bylo tehdy těžko bojovat, obzvlášť když člověk byl jen obyčejný horník, který si nemohl nějakou drahou léčbu dovolit. O dva roky později mladou paní Köhlerovou doprovodili její příbuzní na poslední cestě ke hřbitovu a František Ferdinand Köhler zůstal s hochem sám.

Zpočátku to mladému vdovci (bylo mu v té době 29 let) tolik nevadilo, ale záhy se mu tento stav začal zajídat. A tak netrvalo dlouho a našel si novou družku svého života. Ta se o něj starala vzorně, vařila mu dobré obědy i večeře, aby pak spolu v neděli odpoledne vyrazili na procházku a večer se uložili ve společné posteli. Leč zatímco na mladého vdovce byla jeho družka nesmírně milá, zcela opačně se chovala k jeho synkovi. Dávala jasně najevo, že chlapec jí v domácnosti vadí, a naznačovala jeho otci, že se za něj neprovdá, dokud hocha někam neodstraní. Chlapec maceše zkrátka překážel.

František Köhler se této myšlence zpočátku bránil. Svého synka měl docela rád, ale zároveň nechtěl žít sám a jeho družka mu dávala nepokrytě najevo, že na svatbu nebude čekat věčně. Köhler tak prožíval těžké dilema a v jeho srdci panoval prudký boj. Když se chlapce nezbaví, jeho družka jej opustí. Ale jak se může zbavit vlastního synka? Kladl si tuto otázku každý den. Nakonec se sám až zděsil toho, co jej posléze napadlo.

Nejdříve tu myšlenku zaháněl, ale ona se mu stále silněji vracela. Jakkoli se jí Köhler zpočátku bál, po nějakém čase už mu tak hrozná nepřipadala. Nakonec se mu to zalíbilo. Ano, to by bylo řešení jeho těžké situace!

Dne 16. listopadu 1893 si vyzvedl v zaměstnání výplatu, a protože cítil, že se před činem musí posilnit, zastavil se v Oseku, kde v Strasbergrově hostinci vypil pět sklenic piva. V hostinci bylo slyšet jen němčinu, ostatně ne nadarmo byl Osek tehdy považován za téměř německé město. V 250 domech zde žilo 2730 Němců a pouze 648 Čechů. Němci i Češi spolu však vycházeli po sousedsku. Žádné velké národnostní třenice tu tehdy nebyly a ty malé se obvykle hned vyřešily ručně před hostincem.

Když Köhler dopil pivo, požádal hostinského o prázdnou sklenici od vína, do které si cestou domů nechal v jednom kupeckém krámě nalít za 40 krejcarů kořalky. Pak už se nejistým krokem vydal na cestu k domovu. Občas se zastavil a mocným douškem kořalky si dodal odvahu k chystanému činu. Kousek od obce Hrdlovka pak potkal na lesní pěšině svého syna. Malý Ferdík se tatínka už nemohl dočkat, a tak se rozhodl, že se mu vydá naproti. Když Köhler spatřil svého syna, jak mu běží vstříc, ještě naposledy zaváhal. Přece jen to ještě jednou zkusí. Zatvářil se vesele a zeptal se syna, zda by chtěl bydlet u dědečka. Ferdík chvilku přemýšlel, ale pak zdvihl oči k tatínkovi a s vážným výrazem řekl, že chce být raději s ním. Netušil, že tatínek si v té chvíli v duchu vybavil zachmuřenou tvář své družky a že se nyní už definitivně rozhodl.

Vzal tedy hocha za ruku a šli spolu lesní pěšinou k Hrdlovce. Povídali si o bezvýznamných věcech a Köhler si dal ještě jeden doušek kořalky na kuráž. Pak sáhl pod kabát, kde měl připravenou sekeru. Pevně ji sevřel v rukou. Malý Ferdík, který na úzké pěšině kráčel vpředu, nemohl vidět, jak se jeho otec prudce rozmáchl.

Když se Köhler po nějaké době odvážil znovu otevřít oči, hoch už před ním nestál. Muž spatřil ležet bezvládné tělíčko svého syna v kaluži krve na zemi. Chlapec se nehýbal, jen jeho otevřené oči se vyčítavě dívaly do okolního světa. Ten pohled Köhlera natolik zdrtil, že naráz vypil na místě celý zbytek kořalky z láhve. Nato se pod ním podlomily nohy a on klesl na zem k mrtvole svého synka.

Netrvalo dlouho a v lese se ozvaly lidské hlasy. To se tři horníci vraceli do Hánu a Oseku. Když přišli na místo, všimli si nejdříve zhrouceného Köhlera. Už na dálku ucítili kořalku, a tak měli zato, že horník po výplatě zkrátka přebral. No nic, však jej zvednou. Teprve poté, co se nějakou dobu pokoušeli postavit jej na nohy, všimli si u příkopu ležícího dětského těla. Nevěděli sice, co přesně se tu vlastně stalo, ale kaluž krve napovídala, že šlo o nějaký hrozný, tragický čin. Dva z nich tedy zůstali na stráži na místě, zatímco třetí se rozběhl do nedaleké Hrdlovky, kde na obecním úřadě smutný nález ohlásil.

Osek na snímku z roku 1916. Pohlednice ze sbírek Městského muzea v Netolicích.

Za chvíli se vydal početný dav vesničanů spolu s obecním strážníkem na místo. Zde nejdříve přivázali opilého Köhlera provazy ke stromu. Část se jich pak rozběhla do Oseku pro četnictvo. Zakrátko už byli nazpět i s četnickou hlídkou, která Köhlera zatkla a odvedla k okresnímu soudu do Duchcova. Tady ho nechali nejprve do rána vystřízlivět, protože ve stavu, v jakém byl, s ním nebyla rozumná řeč. Druhý den jej předvedli před vyšetřujícího soudce, kde se nyní už střízlivý pachatel bez vytáček přiznal k vraždě svého syna. Když se jej soudce ptal, jak se mohl dopustit tak hrozného činu, jen pohodil hlavou a tiše odpověděl, že pan soudce neví, jak blaze se žije člověku bez dětí.

Mrtvé tělo malého Ferdíka zatím sousedé odvezli na osecký hřbitov, kde druhého dne odpoledne proběhla soudní pitva. Její závěr byl jasný: chlapce chladnokrevně zavraždil jeho otec!

Počátkem února následujícího roku 1894 se pak František Ferdinand Köhler octl před porotou mosteckého soudu. Za svůj hrozný čin nemohl očekávat žádné slitování a také veřejné mínění se postavilo zcela proti němu. Porota jej uznala vinným a soud následně vynesl ortel: trest smrti provazem. Pro někdejšího horníka nyní zbývala už jen jediná naděje: žádost o milost k císaři.

Nevíme, co se honilo hlavou Františku Josefovi, když se na jeho psacím stole octla v předepsané formě žádost o milost pro vraha Köhlera. Snad měl panovník dojem, že se krutý otec vraždou svého dítěte už sám dost potrestal. Císař tyto pocity dobře znal, vždyť od sebevraždy jeho jediného syna Rudolfa v Mayerlingu uběhlo teprve pět let a po celé monarchii se vyprávělo, že za sebevraždou korunního prince jsou zejména jeho roztržky a vzájemné odcizení s otcem.

Panovník udělil Köhlerovi nakonec milost a kasační soud pak pachatele následně potrestal těžkým žalářem na 18 let a každoročně vždy ve výroční den vraždy, tedy 16. listopadu, i celodenním pobytem v temnici.

Za Františkem Köhlerem dne 20. dubna 1894 zapadla těžká vrata věznice v Plzni na Borech. Zde měl vrah strávit následujících osmnáct let. Jenže tíha svědomí je zlá věc. Oprátce Köhler unikl, ale vlastnímu svědomí se tak snadno utéci nedá. Dnem i nocí viděl před sebou tvář svého mrtvého synka a prožíval zlá duševní muka. Vydržel to jen jediný měsíc.

Ve vězení byl zaměstnán v odborné dílně, kde vyráběl ozdobné lišty pro plzeňskou rámařskou firmu Hochweber. Ve čtvrtek dne 31. května využil Köhler chvíle, kdy se dílovedoucí nakrátko vzdálil, zapnul okružní pilu, a než mu v tom mohl kdokoli zabránit, nastavil svůj krk pod její ostří. Proud krve vysoko vystříkl a uříznutá Köhlerova hlava dopadla na zem. Ostatní dělníci se rychle seběhli, ale už při prvním pohledu pochopili, že nešťastníkovi nemohou nijak pomoci. František Ferdinand Köhler, vrah svého dítěte, tedy pohrdl císařskou milostí a kvůli výčitkám svědomí se nakonec k smrti odsoudil sám.

Poslední svědkyně

Sedláku Josefu Šulcovi se zrovna zdál krásný sen. Byla neděle a on seděl s celou rodinou u stolu. Právě se na stůl nesla pečená husa. Její vypečená kůrčička měla krásnou hnědou barvu a Šulc se nemohl dočkat, až k této lahůdce natáhne ruku a ulomí si jedno stehno, aby se do něj dychtivě zakousl. Už už napřahoval ruku přes stůl, ale než mohl na prstech ucítit onen neopakovatelný požitek doteku husí pečínky, ozvaly se tři temné rány. Šulce to nejdřív překvapilo. Začal usilovně přemýšlet, proč pečená husa klepe do stolu, ale než přišel na ten správný důvod, ozvaly se tři údery znovu, tentokrát ještě silněji. Teď už spáč pochopil, že to patrně neklepala nedělní pečínka, ale kdosi zvenčí klepe na dveře jeho světnice.

Šulc se vůbec nehodlal smířit s tím, že by se snad měl rozloučit s lákavou vidinou pečené husy, ale když se klepání ozvalo potřetí, sen o husí pečínce se definitivně rozplynul. Husa zmizela a rozespalý muž se začal rozmrzele hrabat ven ze své teploučké postele. Chvilku zůstal sedět na dřevěné pelesti a váhal, jestli se mu to klepání také jen nezdálo. Když už málem sám sebe přesvědčil, že to byl všechno jen sen, zaslechl zvenčí tiché zaškrábání na dveře a také slabé, ale úpěnlivé zvolání: „Sousede, prosím Vás…!“

Sedlák pohlédl k oknu, jako by snad odtud očekával nějaké bližší vysvětlení. Venku za oknem však byla chladná lednová noc, která až kdesi v dálce začínala jen pomalu a neochotně ustupovat svítání. Venku mrzlo a Šulc rázem pochopil, že pokud kdosi opakovaně klepe v takové zimě na jeho dveře, místo aby ležel doma v peřinách, musí k tomu mít nějaký vážný důvod. S hekáním tedy konečně vstal z postele a bosýma nohama vklouzl do kožených pantoflí. Dotek hladké studené kůže jej definitivně probudil. Temnou světnicí se došoural až k almaře, z níž vytáhl starý ovčí kožich a přehodil si jej přes ramena. Vypadal v tu chvíli směšně, v tom tlustém kožichu, z něhož dole vyčuhovaly jeho hubené nohy v sepraných spodkách a kožených pantoflích, které stále nesnesitelně studily. Jenže Šulc se zatím ještě nechtěl víc oblékat, protože potají věřil, že se věc s nečekaným návštěvníkem nějak rychle vyřídí a on se zas obratem ještě na chvíli vrátí do laskavého tepla své peřiny.

Rychle došel ke dveřím, nahmatal v zámku klíč a rázně odemkl. Pak vzal za kliku a zvědavě otevřel dveře. Postavu stojící na prahu v první chvíli skoro nepoznal. Udělal tedy dva kroky zpátky do světnice, nahmátl na stole krabičku fosforových zápalek, jednu z nich rozškrtl a zapálil oharek svíčky. Bylo to sice jen mizerné světlo, ale přece jen stačilo, aby v něm poznal příchozí. Byla to Helena Loewyová, dcera jeho souseda přes ulici, židovského kramáře Šimona Loewyho.

Josef Šulc tuto rodinu dobře znal, ostatně jak by ne, jednak to byli jeho blízcí sousedé a jednak tam sám chodil nakupovat všemožné potřeby do domácnosti. Dokonce i tu svíčku, jejíž zbytek mu teď tak dobře posloužil, koupil asi před týdnem právě u Žida. Sedlák nyní přistoupil se svíčkou blíž ke dveřím a už si stačil všimnout, že mladá dívka má na sobě noční košili celou postříkanou velkými krvavými cákanci a celá se chvěje. „Pojď dovnitř, vždyť je ti zima,“ řekl dobrácky a ustoupil od dveří, aby dívka mohla projít. Třesoucí se mladá žena vešla do světnice a pak se ohlédla, jako by měla strach, že kdosi nebo cosi vkročí dovnitř s ní. Trochu zaskočený sedlák si tohoto pohledu všiml a sám natolik znejistěl, že dveře rychle zavřel.

Otočil se k příchozí, ale než se stačil zeptat, co se vlastně stalo, vyhrkly dívce z očí slzy a ona v pláči pronesla několik slov. Šulc v tu chvíli všemu nerozuměl, ale přesto zřetelně zaslechl slova: „…tatínek… maminka… sestry… všichni mrtvi…“ Zbytek sdělení zanikl v hlasitém štkaní.

Šulc se tedy už nedozvěděl, co se vlastně stalo, ale i tak slyšel dost, aby jej zachvátila temná předtucha. Teprve teď si stačil všimnout, že dívka má na hlavě krvavou ránu a také obličej i ruce jsou pokryty modřinami a škrábanci. Sedlák dovedl plačící dívku k lavici, kde ji opatrně usadil. Pak rychle vklouzl do kalhot a blůzy, na nohy natáhl kožené holínky a přes ramena si přehodil onen starý kožich, který už známe. V rohu místnosti hmátl po bytelné sukovici, kterou tam měl připravenou pro případ, že by se do jeho statku zatoulali cizí psi, a vyrazil ven ze dveří. Rychle přeběhl přes cestu k domku, kde sídlila rodina kramáře Loewyho. Ještě než vkročil do dveří, všiml si před vchodem špinavého sněhu, zdupaného množstvím mužských šlépějí. Večer předchozího dne sněžilo, a protože stopy byly dobře viditelné, neznámí příchozí je museli do sněhu vyšlapat nejdřív po deváté hodině, tehdy totiž konečně přestalo sněžit.

Šulc vkročil do Loewyho obchodu skoro potmě. Bylo sice už po osmé hodině ranní, ale v tuto roční dobu, počátkem ledna, začínalo teprve svítat. Už při prvním nejistém kroku na dřevěné podlaze zakopl o cosi měkkého a těžkého. Nemusel se nijak dlouze rozmýšlet, co to asi je. Pochopil, že na podlaze leží lidské tělo. Vytáhl tedy z kapsy kožichu zápalky s fosforovou hlavičkou, otočil se zpátky ke dveřím a o jejich drsnou plochu jednu sirku rozškrtl. Zatím se vůbec neodvážil pohlédnout k zemi. Místo toho si všiml na pultě stojící petrolejové lampy. Opatrně tam došel, nadzvedl skleněné stínítko a přiložil sirku ke knotu, který ihned vzplanul. Šulc uchopil lampu pevně do rukou a chtěl se vrátit ke dveřím, k ležícímu tělu. Leč teprve teď, když se místnost konečně více prosvětlila, všiml si ke své hrůze, že na zemi neleží jedno, ale hned dvě nehybná těla. Jeho temná předtucha se naplnila. Znovu se podíval k zemi, kde ležela dvě ženská těla v kaluži krve, a otřásl se hrůzou. Obě mrtvé totiž dobře znal.

Tělo, o které zakopl při svém příchodu, patřilo nejstarší dceři manželů Loewyových, Kláře. Bylo jí čtyřiadvacet let a Šulc si dobře vybavoval, jaká byla v krámě ke každému hodná a úslužná. Nyní tu ležela obličejem dolů v krvi. Její hlava nesla nad levým okem stopy těžkého úderu, patrně sekerou. Když Šulc tělo obrátil, všiml si, že stejnou ránu do hlavy dostala mladá žena i z druhé strany. Vypadalo to, že Klára šla komusi otevřít dveře a ten někdo ji sekerou ubil k smrti.

Jen malý kousek vedle ležela mrtvola její matky Žofie. Nebylo na ní ani jediného zdravého místečka, dokonce i obě ruce měla přeraženy. Vypadalo to, že vrah či vrahové zaútočili na starou Loewyovou s prudkou nenávistí a tupou i ostrou stranou sekery jí zasadili tolik ran, že téměř nebyla k poznání. Podle všeho vyrazila matka po příchodu vrahů bránit svou dceru a tento její odpor ničemy natolik rozzuřil, že do jejího těla bili hlava nehlava.

Až teď si otřesený Šulc všiml, že u pultu leží i mrtvola starého Loewyho. Šimonu Loewymu bylo už dvaasedmdesát let, a tak jeho fyzické síly k záchraně rodiny nestačily. V okamžiku smrti měl na sobě jen košili a podvlékačky, tedy to, v čem spal, než jej rámus v domě probudil. Také on dostal několik ran sekerou do hlavy, ran tak brutálních, že mu jedna z nich uťala kus čelní kosti. Další těžké údery směřovaly dozadu za uši a každý z nich byl sám o sobě smrtelný.

Sedlák Šulc nebyl žádný zbabělec, ale tento obraz zkázy a zmaru by jistě otřásl i jakýmkoliv jiným příchozím. Pochopil, že on sám zde už není nic platný. S úlevou vyběhl ze dveří. V předsíni uslyšel hlasy. Byli to zdejší sousedé, ke kterým se už doneslo, že se u Loewyho něco stalo. Šulc však rázně všechny zvědavce vyhnal ven, zamkl za sebou dveře a s klíčem v ruce vydal ke starostovi Josefu Machkovi, aby mu hrozný nález ohlásil. Správně usoudil, že starosta jakožto osoba úřední už zařídí další kroky. Dav zvědavých sousedů nechal stát před plotem Loewyho zahrádky.

Starosta Machek již věděl, že se ve Velké Skalici stal hrozný čin, a tak obratem uvědomil úřady. Ohlásil událost v obci Černilov, odkud byl do Skalice vyslán lékař a také četník. Oba se záhy dostavili do Skalice a vstoupili do krámku Šimona Loewyho. Lékař zde nejdříve prohlédl všechna ležící těla, ale nikomu z nich už nemohl nijak pomoci.

Četník se zatím zkoumavě rozhlížel po krámku. Před pultem leželo rozházené zboží, zejména cigarety a doutníky, z nichž si pachatelé (protože nikdo nevěřil tomu, že by několikanásobnou vraždu spáchal jeden jediný člověk) vybrali a odnesli ty lepší a dražší sorty. Zásuvky byly všechny zotvírány a stejně tak i skříně. Ani starý kufr stojící u zdi neunikl pozornosti vetřelců. Podle všeho ale měli dost naspěch. Kdyby se totiž byli do kufru podívali pozorněji, objevili by pod víkem peníze, celkem 180 zlatých, a dále vkladní knížky a některé další cenné papíry. Vrahové však spěchali.

Četnický strážmistr pak zamířil dozadu za krámek, kde byla malá komora. V ní kramářova rodina spávala. Postele s pohozenými peřinami teď působily smutným, skoro skličujícím dojmem. Ti, kteří pod nimi předchozího večera usínali, leželi teď mrtvi na studené podlaze krámku. Četníkův zrak zkoumavě těkal komůrkou a tu náhle utkvěl na jedné z postelí. Ano, nemohl se mýlit. I přes mizerné světlo četníkovy oči rozeznaly v přítmí komory ještě jedno nehybné tělo, ležící tváří dolů na posteli. Strážmistr došel blíž a opatrně nadzvedl zakrvácenou peřinu. Nebylo pochyb. V posteli leželo mrtvé tělo poslední, nejmladší dcery manželů Loewyových, teprve devítileté Růženy. Dívka vypadala, jako by spala, ale hrozná rána do lebky nad levým uchem svědčila o tom, že Růžena se ze svého spánku už nikdy neprobudí. Četník zavolal do krámku pro lékaře, a když ten přišel, mlčky mu ukázal na mrtvé tělo. Také zde lékař ihned pochopil, že už tu není nic platný.

Jakmile bylo dokončeno první ohledání místa činu, uzamkl strážmistr z moci úřední domek rodiny Loewyových a pak zamířil naproti do usedlosti Josefa Šulce. Tady ve vyhřáté světnici totiž chtěl provést výslech Heleny Loewyové, jediného žijícího svědka vyvraždění celé její rodiny. Současně s četníkem zamířil k Šulcovým také lékař, MUDr. Antonín Hrubý, protože se mezitím od sousedů dozvěděl, že i Helena utrpěla několik zranění. Objevil na hlavě oběti několik těžkých, nikoli však smrtelných ran, a spoustu dalších měla Helena na krku a obou rukou. Bylo zřejmé, že se rukama bránila a jen náhodou svá zranění přežila.

Když doktor skončil s ošetřováním, přistoupil k lůžku zraněné dívky četník. Spolu s ním sem přišel i soused Šulc, snad proto, aby dívka viděla kolem sebe nějakou známou tvář. Strážmistr se pak úředním, ale jinak nezvykle tichým hlasem zeptal Heleny Loewyové, co se toho osudného večera u nich doma stalo. Dívka pomalu začala vyprávět hrůzný příběh.

Tehdy se na venkově chodívalo brzo spát, a tak i rodina obchodníka Loewyho se toho dne, 3. ledna 1894, uložila k spánku už kolem osmé hodiny. Helena měla své lůžko vzadu v domě, v malé samostatné komůrce. Onoho večera ležela v posteli, ale ještě nespala. Tu náhle zaslechla z velké světnice, která sloužila i jako krám, hlasitý křik, pláč a těžké rány, způsobené buď kladivem, nebo sekerou. Vystrašená dívka vstala z lůžka, obula si bačkory a odemkla dveře své komůrky. Měla totiž ve zvyku je v noci zevnitř zamykat. Rychle přeběhla předsíňkou a vstoupila do krámku, kde se jejím očím naskytla děsivá scéna: její matka ležela v kaluži krve v krámku před pultem, otcovo tělo spočívalo na zemi u dveří. Nad nimi stáli dva muži. Oba měli v rukou sekery a bušili jimi nemilosrdně do bezbranných ležících těl.

Helena po prvním ohromení oba muže poznala. Byli to bratři František a Josef Divečtí, známí v okolí jako násilníci a zloději. Oba měli za sebou už několik soudních trestů, včetně pobytu v kriminále, ale nezdálo se, že se tam nějak napravili. K práci žádnou velkou chuť nejevili, ostatně nikdo z hospodářů v okolí by je ani nechtěl zaměstnat, protože všude je předcházela jejich špatná pověst. Hostinští v tomto kraji je také moc rádi neviděli. O co víc piva a kořalky vypili, o to méně měli pak chuť zaplatit svou útratu. Také ke starému Loewymu několikrát přišli na kořalku. Žid jim pro dobrou vůli poprvé nalil, ale když se pak zdráhali zaplatit, schoval láhev pod pult a dal tak najevo, že v jeho krámku se zadarmo nepije. Oba muži tedy nakonec odešli s nepořízenou, ale jejich zlé pohledy mluvily za všechno.

Když tedy nyní vrzly dveře krámku a vyděšená Helena se objevila na prahu, zastavili se oba vrahové náhle ve svém krvavém díle a překvapeně zírali na nečekanou návštěvnici. Dívka se však vzpamatovala jako první, rychle se otočila a vrhla se nazpět do své komůrky. Přibouchla dveře a stihla otočit klíčem v zámku. Zvenku ještě zaslechla hlas své malé sestry. Růžena se asi zrovna probudila a stačila se zeptat, co že se to děje. Víc času už jí vrahové nedopřáli. Helena zaslechla do své komůrky několik temných úderů a pak už nastalo v celém domku ticho.

Hrůzou se třesoucí dívka stála za zamčenými dveřmi své světničky a neodvažovala se dlouhou chvíli ani pohnout. Tak uplynula asi čtvrthodina. Pak se najednou za dveřmi ozval tenký, jakoby ženský hlas: „Helenko, otevři!“ To se Josef Divecký, mladší z obou vrahů, snažil napodobit hlas Heleniny sestry. Helena to ovšem ihned poznala a vůbec ji nenapadlo, aby šla otevřít. Věděla, že tím by si podepsala ortel smrti. Skrčila se v koutě komůrky za postel a strachy ani nehlesla. Hra na kočku a myš mezi vrahy a jejich obětí tedy pokračovala dál.

Uplynula další čtvrthodina. V domě panovalo naprosté ticho. Helena v koutku začala zvolna přemýšlet, co udělá dál. V krámku se nic nehýbalo, a tak nakonec nabyla dojmu, že oba vrazi z místa činu zmizeli. Rozhodla se proto, že půjde někam pro pomoc. Jít přes krámskou světnici, kde předtím viděla své zavražděné rodiče, se ale neodvážila. Místo toho otevřela okno do zahrady, a protože domek byl jen přízemní, chystala se vylézt ven. Jakmile však otevřela okno, mihl se venku temný stín a do komory vskočila mužská postava. Tato scéna se odehrávala za svitu měsíce, a tak Helena v příchozím celkem snadno poznala Františka Diveckého. Vzápětí už na její hlavu dopadla první rána a ona padla v mrákotách k zemi. Zatímco se těžce probírala k vědomí, František Divecký přelezl její postel, odemkl dveře a vpustil dovnitř svého mladšího bratra Josefa. Ten nejdřív rozsvítil svíčku a v jejím mihotavém světle se pak sám na dívku vrhl. Začal ji škrtit, kopal ji do břicha a čímsi ji několikrát udeřil do hlavy. Dívka se ale přesto probrala k vědomí a začala útočníka prosit o život. Nedala však na sobě znát, že pachatele poznala. Místo toho vykřikla: „Fousku, prosím vás, nechte mne naživu a klidně si všechno vezměte!“ Snažila se tím vzbudit dojem, že útočníka považuje za kočího Fouska, který jim občas vozil do krámu zboží. Tušila, že kdyby pachatelé pochopili, že byli poznáni, jistě by ji jakožto nepohodlného svědka nenechali naživu.

Leč ani tak jí Josef Divecký nemínil dát žádnou šanci. Znovu ji začal škrtit a tlouci do hlavy, takže Helena opět omdlela. Vrah se domníval, že dívka je teď konečně po smrti, a nechal ji ležet na zemi. „Už má dost!“ zaslechla ještě omdlévající dívka. Pak už její vědomí zhaslo. Když se asi kolem páté hodiny ráno probrala, bylo kolem ní ticho. Jen dokořán otevřená křídla almar a po zemi rozházené šatstvo svědčily o tom, že vrahové zde hledali cennosti.

Zraněná a otřesená Helena se pomalu sebrala ze země, otevřela dveře a na chvějících se nohou došla v temném krámku až k posteli své mladší sestry Růženy. Aniž si v tu chvíli uvědomila, že její zde ležící sestra je už po smrti, stulila se pod peřinu k nehybnému tělu a znovu omdlela. Když se pak začalo rozednívat, vstala z postele a rozhlédla se po velké světnici. Jejím očím se naskytl hrůzný pohled. Spatřila na zemi otce, matku i sestru Kláru v kalužích krve a v lůžku, z něhož právě vstala, ležela v krvi její sestra Růžena. Celá rodina kromě Heleny byla povražděna!

Vyděšená dívka se vypotácela ven a zamířila k nejbližšímu stavení, což bylo obydlí sedláka Josefa Šulce. Tam zabušila na dveře a zbytek už známe.

Pro četníky nebylo jméno bratří Diveckých neznámé. Byli to místní proslulí výtržníci, kteří se nemínili živit poctivě a měli už celou řadu konfliktů se zákonem. Jeden z bratrů byl zrovna nedávno propuštěn z pražské věznice na Pankráci. Četníci také věděli, že jeden z bratrů, František Divecký, spáchal před nějakým časem v krámku starého Loewyho krádež, za kterou si pak poseděl ve vězení. Vyvraždění židovské rodiny tedy mohlo mít kromě loupežného motivu i další důvod – mstu. Muži zákona byli toho názoru, že není dále nač čekat a že mladá žena, co se týče pachatelů, mluví pravdu.

Proto po krátké chvíli vyrazili onoho dne, 4. ledna, četnický závodčí Josef Povondra z Hradce Králové, četník Jakub Hlávka a četnický závodčí Julius Müller ze Smiřic do bytu Františka Diveckého ve Svobodných Dvorech. Zde bez okolků zabušili na dveře, a když jim Divecký, který zde bydlel se svou „souložnicí“ Amalií Süssovou, otevřel, obratem na jeho rukách zaklapla ocelová pouta. Zaskočený muž se stačil jen zeptat, proč si pro něj četníci přišli, ale závodčí Povondra mu neměl v úmyslu cokoli vysvětlovat. Jen suše Diveckému sdělil, že důvod se dozví v Hradci Králové. Zatímco zatčený se snažil tvářit lhostejně, jeho milenka tak dobré nervy neměla. Dala se do pláče, lomila rukama a v slzách vykřikovala: „Ježíš Maria, já věděla, co z toho bude! To není žádná maličkost!“ Byla by možná řekla i něco víc, ale zatčený muž do ní šťouchl loktem a podíval se na ni tak zlým pohledem, že Süssová polekaně zmlkla. Četníci si této scénky dobře všimli, ale prozatím neříkali nic. Nasadili zatčenému pouta a odvedli jej do venku stojícího povozu, který záhy zamířil do královéhradecké věznice.

Nyní zbýval druhý z bratrů, Josef Divecký. Četníkům nedalo žádnou velkou práci zjistit, že jmenovaný se v tomto čase zdržuje u manželů Franckových v Červeném Kostelci. Františka Francková, rozená Divecká, byla Josefovou sestrou a její muž Václav Francek byl tedy jeho švagrem. Muži zákona se vydali následující den, 5. ledna 1894, nejprve do Josefova a pak i do Jaroměře. V obou místech se zastavili na nádraží a ověřovali si, zda sem Josef Divecký té osudné noci náhodou nepřijel vlakem. Správně předpokládali, že pokud je Divecký pachatelem vraždy židovské rodiny, jistě se bude po činu snažit dostat co nejrychleji domů.

Jejich odhad byl správný. Na obou nádražích zjistili, že Josef Divecký sem v noci z 3. na 4. ledna skutečně přijel a v Jaroměři si ráno obstaral povoz, který jej odvezl domů. Svědkové si vzpomněli, že Josef Divecký dorazil oné lednové noci asi v půl druhé na nádraží v Josefově a prosil hlídače, aby jej nechal ve svém domku ohřát. Hlídač jej však odkázal na nádražní služební místnost. Divecký tam tedy skutečně došel, podaroval přítomné zaměstnance dráhy doutníky a zaplatil jim pivo, ačkoli jindy míval dost hluboko do kapsy. Vytáhl přitom z kapsy portmonku, ve které bylo vidět množství peněz. Po chvíli sáhl do kapsy, vytáhl stříbrné hodinky a díval se, kolik je hodin. Skoro to vypadalo, že hodinky vytáhl hlavně proto, aby všem přítomným ukázal, jak luxusní předmět vlastní. Brzy nato z nádraží odešel.

O tři hodiny později, asi v pět hodin ráno, se objevil v Jaroměři, kde si objednal cestu povozem do Červeného Kostelce. Povozníkovi zaplatil ihned a bez smlouvání za tuto cestu čtyři zlaté a šedesát krejcarů. Kromě peněz také podaroval toho dobrého muže doutníky. Než byl povoz připraven k cestě, požádal Divecký povozníkovu ženu o snídani. Přitom opět vytáhl z kapsy peněženku a před očima obou manželů začal přepočítávat peníze stříbrné i papírové. Pak se najedl a usedl do vozu. Čeledína, který jej odvážel, rovněž podaroval doutníky. Svědkům připadalo zvláštní, že člověk v tak nuzných šatech má u sebe tolik peněz a ještě rozdává drahé doutníky plnýma rukama.

Když tohle všechno muži zákona slyšeli, záhy pochopili, že jsou na správné stopě. Bez další prodlevy zamířili do Červeného Kostelce, kde v noci bušením na dveře vzbudili Václava Francka, jeho ženu a také mladého, ale světem už protřelého Josefa Diveckého. Žandáři předpokládali, že do případu skalické vraždy jsou kromě Diveckého zapleteni i manželé Franckovi, a tak logicky následovalo zatčení všech tří osob.

V kapse vesty Josefa Diveckého byly přitom nalezeny stříbrné hodinky. To by tehdy sice ještě nebylo nic tak neobvyklého, ale potíž byla v tom, že nalezené hodinky byly – dámské. Na dotaz četníků odpověděl mladík, že žádné hodinky nemá a že vůbec neví, jak se dámské hodinky do kapsy jeho vesty dostaly.

Když o několik dnů později převzala celé vyšetřování skalické loupežné vraždy soudní komise v čele s adjunktem královéhradeckého soudu Faltysem, vykonala komise v bytě Franckových domovní prohlídku. Faltys nebyl žádný začátečník. Jednalo se o zkušeného soudního úředníka a jeho nadřízení k němu měli plnou důvěru. Jinak by mu nepochybně tak závažný skutek, jakým byla několikanásobná loupežná vražda, ani nesvěřili.

Během prohlídky v červenokosteleckém bytě manželů Václava a Františky Franckových, k níž došlo 8. ledna, zpočátku četníci neobjevili nic podezřelého. Důkladně zotvírali almary i zásuvky, prohrabali slamníky v postelích, a protože nic nenašli, začali si manželé Franckovi myslet, že mají vyhráno. To se však velmi zmýlili. Muži zákona v prohlídce obydlí pokračovali a nakonec vystoupili i na půdu, kde se jejich pozornost ihned zaměřila na hromadu slámy. Když ji odkryli, naskytl se jejich očím zajímavý pohled. Pod slámou ležel červený šátek a po jeho rozbalení už četníci věděli, že sem nešli nadarmo. V šátku nalezli zabalenou tobolku s papírovou desetizlatkou a 15 stříbrnými zlatníky, byly tu dále čtyři páry náušnic, čtyři prsteny a pak ještě jeden prsten snubní s iniciálami Š. L. Byl tu i starý křížový tolar, velký stříbrný prsten, dva rakouské zlaté dukáty, dva staré tereziánské tolary a další stříbrné i měděné mince. Když tyto předměty později četníci ukázali Heleně Loewyové, bez váhání v nich poznala majetek svůj a svých sester.

Červený Kostelec, snímek z 30. let 20. století. Zde se ukrýval jeden z pachatelů skalického přepadení. Pohlednice ze sbírek Městského muzea v Netolicích.

V zásadě se však zatím jednalo o pouhé drobnosti, které lupiči přibrali ke kořisti více méně náhodou. Četníci správně předpokládali, že Šimon Loewy musel mít doma i větší sumu hotových peněz. To ostatně Helena i někteří další svědkové z řad sousedů dosvědčili. Mohlo se jednat přibližně o částku 800 zlatých. Obchodník byl ovšem na tyto peníze opatrný, a zatímco výše uvedené šperky a staré mince byly uloženy ve starém kufru v jedné komoře, tobolku s velkými penězi si dával v noci pod polštář. Tyto peníze ale četníci u lupičů dosud nenašli.

Při prohlídce obydlí staršího z bratrů, Františka Diveckého, padl četníkům do rukou zakrvácený ručník, o kterém Diveckého milenka Amalie Süssová hned začala tvrdit, že si do ručníku ona sama utírala krvácející nos. Četníci si ovšem o této báchorce mysleli svoje, obzvlášť když vězeňští lékaři u obou zatčených objevili za nehty stopy krve a také na jejich prádle našli špatně vyprané krvavé skvrny. V bytě Františka Diveckého kromě zakrváceného ručníku našli četníci i sekeru, jejíž dřevěné topůrko bylo čerstvě oškrabáno.

Oba hlavní podezřelí se však bránili a urputně zapírali, že by měli mít s vyvražděním židovské rodiny cokoli společného. František Divecký tvrdil, že toho dne byl v práci až do šesté hodiny večerní, pak přišel domů a nikam už nešel. Alibi mu mohla potvrdit jeho milenka Süssová, ale její svědectví nemělo v očích adjunkta Faltyse žádnou velkou cenu. Navíc ostatní dělníci v Králově cihelně ve Svobodných Dvorech vypověděli, že Divecký ve skutečnosti odešel z cihelny už v pět hodin a v sedm hodin si ve dvoře byl vypůjčit motyku, z čehož plyne, že František Divecký při svém prvním výslechu nemluvil pravdu.

Mladší z bratrů, Josef Divecký, se zas pokoušel zmást vyšetřovatele naivní bajkou, ve které se snažil vysvětlit, jak se hodinky a šperky zavražděných obětí octly ve slámě na půdě jeho bytu. V poledne onoho dne, 3. ledna 1894, prý šel kolem poledne k bratrovi do Svobodných Dvorů, ale zrovna potkal jistého Josefa Pařízka, který před nějakým časem uprchl z královéhradecké věznice. Ten jej požádal, aby s ním šel k Loewymu, a cestou se jej vyptával, kolik prý asi má Žid doma peněz. Pak Josefovi nařídil, aby na něj počkal za vsí. Když po nějaké době opět přišel, byli s ním dva další neznámí muži a Pařízek nesl v ruce uzlík z červeného šátku. Za čekání prý dal Josefu Diveckému ony stříbrné hodinky a doutníky. Vydali se spolu do Červeného Kostelce a tam Pařízek požádal Josefa, zda by u něj v bytě mohl přenocovat. Ten jej ovšem rázně odbyl a odešel domů. Za malou chvíli však v předsíni uslyšel cvaknutí dveří a ráno objevil na půdě rozházenou slámu, z čehož by vyplývalo, že Pařízek počkal, až on, Divecký, zajde domů, a pak se potichu vplížil na půdu, kde ve slámě přenocoval a zapomněl tam uzlík s uloupenou kořistí. Jak je vidět, Josef Divecký vůbec netušil, že si adjunkt Faltys už zmapoval jeho noční cestu do Kostelce a vyslechl svědky, kteří si na Josefa vzpomněli. Mladík zřejmě považoval zkušeného soudního úředníka za naprostého pitomce.

Adjunkt Faltys nyní měl dojem, že je řada na něm, aby sebevědomého, arogantního mladíka, který si stále myslel, že se mu nemůže nic stát, trochu vyvedl z rovnováhy. Po skončení výslechu, kdy po celou dobu poslouchal Josefovy báchorky, nehnul brvou. Dal všechny ty bláboly pečlivě zaprotokolovat a pak jen tak mezi řečí sdělil Josefovi, že jedna z obětí, Helena Loewyová, útok přežila a poznala pachatele. Až dosud výřečný a jízlivý mládenec náhle zbledl a v jeho tváři by se krve nedořezal. Adjunkt Faltys už věděl, že zásah se zdařil.

Obhajoba obou bratří se ostatně začala hroutit i z dalších důvodů. Jejich matka byla totiž právě v té době uvězněna v královéhradecké věznici a zde se svěřila spoluvězeňkyni, že syn Josef má u ní ukryté peníze z lupu. Josef Divecký se se stejným tajemstvím zase svěřil jednomu ze svých spoluvězňů. Všechny tyto zvěsti se ovšem záhy dostaly na stůl adjunkta Faltyse.

Zatímco probíhalo vyšetřování, byla těla obětí převezena do Hradce Králové a zde ve dnech 6. a 7.ledna došlo postupně k jejich pitvě. Teprve teď vyšlo najevo, s jakou krutostí si vrahové počínali. Klára Loewyová byl usmrcena 15 ranami, její matka Žofie dostala 14 ran, na mrtvole Šimona Loewyho lékaři napočítali 12 ran a malá Růžena byla zavražděna dvěma ranami. Většina těchto úderů byla smrtelná a způsobili je nejméně dva pachatelé. Vražednými nástroji v tomto případě byly sekery a nůž. Právě od seker pocházely ty nejhroznější rány, které byly zasazeny jak jejich ostřím, tak i čepcem.

Po skončení těchto chmurných lékařských úkonů přikročili židovští souvěrci v Hradci Králové k přípravám pohřbu. Konal se už následujícího dne, 8. ledna 1894 dopoledne, na židovském hřbitově v Pouchově za velké účasti lidí. Pohřební obřady vykonal hradecký rabín, dr. Kohn. V královéhradecké nemocnici, kde rozloučení začalo, pronesl rabín smuteční řeč česky, na hřbitově pak promluvil německy. Připomněl, jak člověk může klesnout níž než zvíře, když se takto dokáže zachovat k jinému člověku, a zároveň se velmi tvrdě vyslovil proti bujícímu antisemitismu, který však ve skutečnosti s touto vraždou neměl nic společného. V tomto případě se totiž jednoznačně jednalo o obyčejnou loupežnou vraždu, která nebyla motivována ničím jiným než touhou po majetku. Po skončení obřadů byly všechny čtyři rakve uloženy do jediného velkého hrobu. Z celé rodiny obchodníka Šimona Loewyho nyní zbývala naživu už jen dcera Helena a pak ještě syn Jakob, který si v té době právě odbýval vojenskou službu.

Adjunkt Faltys zatím pilně prováděl vyšetřování tohoto hrozného skutku. Porovnával výpovědi obou podezřelých i všech svědků a pečlivě přitom odděloval zrno od plev. Zjistil, že čin spáchali pouze bratři Divečtí a nikdo z jejich příbuzenstva jim v onom skutku nepomáhal. Proto nařídil propustit z vězení všechny zde uvězněné příbuzné obou bratrů. Když pak v jarních měsících bylo vyšetřování z jeho strany skončeno, předal celou věc porotnímu soudu v Hradci Králové. První jednání bylo nařízeno na den 7. května 1894.

Soudní síň byla zaplněna do posledního místečka a na mnoho dalších zájemců se ani nedostalo. Vždyť se jednalo o mimořádný případ, soud měl projednávat čtyřnásobnou loupežnou vraždu, o níž se po celém kraji mluvilo už po několik měsíců.

Úderem deváté hodiny vešel do síně soudní dvůr. Sestával se z předsedy, rady zemského soudu Tomeše, a votantů, rady zemského soudu Prokopa a adjunktů Reitera a Landecka. Zapisovatelem byl auskultant dr. Vodička, žalobu zastupoval substitut státního zastupitelství, pan Kuttelwascher, a obhájcem byl JUDr. Josef Baše. Když se všichni usadili, dal předseda pokyn, aby byli přivedeni obžalovaní. Do soudní síně záhy vkročili v doprovodu dozorců a četníků oba muži, jejichž vina zde měla být pečlivě zkoumána a zlé skutky potrestány.

Oba bratři Divečtí na diváky příliš dobrý dojem neudělali. Vešli do síně v zanedbaných šatech a se vzpurnými pohledy se rozhlíželi kolem sebe. Mladší z nich, Josef Divecký, byl vytáhlý mládenec ještě ani ne dvacetiletý (narodil se 4. června 1874), ale jeho zlobné pohledy dávaly tušit, že se jedná o zkušeného kriminálníka. Byl už ostatně několikrát soudně trestán. Také jeho bratr František Divecký pohlížel do soudní síně i na porotu nevlídným, zamračeným zrakem. Byl pravým opakem svého mladého bratra. Františku Diveckému bylo 32 let a jeho vysoká zavalitá postava vzbuzovala respekt.

Po obvyklých začátečních formalitách toto dlouho očekávané jednání začalo. Jako první se uskutečnil výslech mladšího z bratrů, Josefa Diveckého. Ten se rozhodl, že bude i před soudem pokračovat ve svých historkách, které se při vyšetřování pokoušel namluvit adjunktu Faltysovi. Mladík ve ztichlé soudní síni tvrdil, že s vraždou nemá nic společného. Počátkem listopadu předchozího roku se vrátil z vězení, kde si odpykával šestiměsíční trest za krádež, a šel bydlet ke svému švagru Václavu Franckovi do Červeného Kostelce. Tam prý jej vyhledal chalupník Jan Feigl, který jej lákal, aby spolu vyloupili dům Šimona Loewyho. Společně pak vyhledali uprchlého vězně Pařízka, s nímž celou akci naplánovali. Onoho dne, 3. ledna 1894, prý zůstal Josef Divecký venku před Loewyho domem hlídat a co se dělo uvnitř, neví. Tam prý šli jen Pařízek a Feigl. Pak už jim jen pomáhal vynášet cukr, mouku a kávu, což všechno prý přenesli do Feiglova domu. O tom, že by snad jeho kumpáni uvnitř vraždili, nic neví a ani vědět nechce. „Kdybych něco takového provedl, to bych musel mít srdce ze škvárů!“ snažil se přesvědčit soudce o svém čistém svědomí.

Jenže soud něčemu takovému nehodlal uvěřit. Svědků i důkazů bylo dost. Lidé ve Skalici znali Feigla jako zcela slušného člověka, který neměl nikdy potíže se zákonem. Jeho osočování oběma bratry bylo záhy shledáno jako lež od samého počátku. U Josefa byly nalezeny uloupené věci a také korunní svědkyně, Helena Loewyová, jej bezpečně poznala.

Podobně zarputile před soudem zapíral i starší z obou bratrů, František Divecký. Celý večer onoho dne byl prý doma, šel ostatně brzy spát. Ve Velké Skalici nebyl, a když mu předseda soudu řekl, že Helena jej poznala, mávl jen ledabyle rukou. „Ta si může říkat, co chce!“ prohlásil sebevědomě a ještě dodal, že se nebojí trestu lidského ani božího. O nějaké lítosti u něho nemohlo být ani řeči.

Všichni v soudní síni s napětím očekávali chvíli, kdy se objeví hlavní svědkyně, Helena Loewyová. Její vystoupení vyvolalo ten nejlepší dojem. Vešla za všeobecného ticha a její zrak nejprve plaše utkvěl na těch dvou, kteří ji připravili o rodinu. Pak se posadila na určené místo a předseda soudu ohleduplnými slovy zahájil její výslech.

Dívka vypověděla všechno o tom hrůzném večeru. Předložené předměty z loupeže všechny poznala, zejména rodinné šperky. „Tohle bylo maminky, tohle sestry Kláry a tohle Růženky,“ ukazovala s chvějícím se hlasem a očima plnýma slz. Feigl prý tento zločin zcela určitě nespáchal. Neměl k tomu žádný důvod a s otcem byli přátelé, dodala ještě. Ona sama v domě na vlastní oči viděla jen oba bratry Divecké.

Předseda soudu se po skončení dívčina výslechu obrátil na bratry, aby se k tomuto obvinění vyjádřili. Oba však zapírali. Zejména František Divecký se snažil udělat na porotu dojem slušného člověka: „S poctivým srdcem a čistým svědomím mohu tvrdit, že jsem tam na místě činu nebyl!“ Leč porota jeho zapřísahání neuvěřila.

Předseda soudu se pak ještě obrátil na dívku s dotazem, jestli bude žádat po pachatelích nějakou náhradu.

„Náhradu? Jakou? Rodiče a sestry mi zabili, mne zmrzačili, život můj zničili. Kdo mi co může nahradit?“ pronesla dívka chvějícím se hlasem a v soudní síni by v tu chvíli bylo slyšet i špendlík spadnout.

Pak už před soud předstupovali další předvolaní svědci, soudní lékaři, četníci, starosta i sousedé ze Skalice. Jejich odpovědi přesně potvrzovaly dosavadní náhled soudu a závěry vyšetřovatelů. Skutek spáchali bratři Divečtí, lidé s velmi špatnou pověstí a kriminální minulostí, kteří se potom snažili svalit vinu na uprchlého trestance Pařízka a zcela nevinného souseda Feigla. Josef Divecký se sice ještě jednou pokusil zvrátit průběh procesu a tvrdil, že má pro soud senzační sdělení, ale byla to jen bublina. Mladík před soudem pravil, že tobolka s penězi uloupená u Loewyho je zakopána pod podlahou v bytě jeho švagra Francka. Snad to byla další snaha zatáhnout do věci jako pachatele někoho jiného, ale soud už Diveckému nevěřil. Líčení bylo přerušeno a na místo vyjela soudní komise, která však pod podlahou nic nenašla. „Tak už mne asi někdo předešel a peníze odtud ukradl!“ snažil se opět Josef Divecký mlžit. Jenže to už bylo zbytečné.

Dne 15. května očekávaly davy v soudní síni s velkým napětím vynesení rozsudku. Oba obžalovaní, kteří byli do síně přivedeni už v půl deváté, byli nápadně bledí a zejména mladý Josef Divecký, který si až dosud počínal velmi drze a zpupně, se nyní choval tiše a vypadal sklíčeně.

Soud předložil porotě osm otázek, vesměs se týkajících vražd na rodině Šimona Loewyho. Pak se porota odebrala k poradě. Zdá se, že za ty skoro dva týdny, kdy trval proces, si jednotliví porotci už udělali úsudek o vině či nevině obou dobrodruhů. Porada totiž byla velmi krátká a porota se vrátila do soudní síně záhy.

Na dotaz soudu vrchní porotce vyslovil nález: oba obžalovaní byli jednomyslně shledáni vinnými. Na základě toho soud vynesl verdikt: František Divecký – trest smrti provazem, Josef Divecký – dvacet let těžkého žaláře.

Nyní šlo o to, zda císař udělí Františku Diveckému milost, o níž odsouzenec prostřednictvím svého advokáta neprodleně požádal. Nastaly dny dlouhého čekání. Koncem srpna 1894 dorazila do Hradce Králové odpověď z Vídně. Panovník Diveckému milost skutečně udělil. Nejvyšší soud pak vyměřil skalickému vrahu doživotní žalář. Rozsudek pro mladšího z bratrů zůstal nezměněn. Za pachateli čtyřnásobné vraždy zapadla pevná vrata žaláře.

Běžely dny, týdny a měsíce. Na vraždu židovské rodiny se pomalu zapomínalo. Míjely roky a lidstvo se přehouplo do nového století. Generace skalických obyvatel se pomalu vyměnily a mnozí pamětníci této smutné události postupně odcházeli z tohoto světa. Leč oba bratři Divečtí stále žili za zamřížovanými okny žaláře.

Dne 2. června 1913 přinesly některé tehdejší noviny v rubrice „Drobné zprávy“ nevelkou noticku s názvem „Po devatenácti letech na svobodě“. Psalo se zde, že toho času byl z pankrácké věznice po odpykání svého trestu za skalickou vraždu propuštěn skoro čtyřicetiletý Josef Divecký.

Jeden z pachatelů byl tedy na svobodě, ale nezdá se, že v době svého věznění nějak zpytoval svědomí, či dokonce cítil nějakou lítost. Josef se naopak rozhodl, že se pokusí pomoci svému bratru, který si stále ještě odpykával svůj doživotní trest. Začal proto po svém propuštění tvrdit, že jeho bratr je nevinen a měl by být propuštěn, protože tenkrát onu čtyřnásobnou vraždu spáchal on sám, Josef Divecký, který si nyní trest odpykal. Spravedlnost je tedy prý usmířena a jeho bratr František by měl z vězení odejít na svobodu. Leč úřady o ničem takovém nechtěly ani slyšet. Jednou zde byl pravomocný rozsudek, podložený nezvratnými důkazy hradeckého soudu, a tak nebyl žádný důvod na tomto verdiktu něco měnit. František Divecký marně doufal, že se před ním otevřou dveře jeho žaláře. Nedočkal se.

Zbývá tedy už jen zmínit se o životních osudech zbylých členů rodiny zavražděného obchodníka. Zdálo se, že na této rodině lpí nějaká podivná kletba. Koncem prosince 1894 zemřel mladý Jakob Loewy, onen mladík, který byl v čase rodinné tragédie na vojně a unikl díky tomu patrně jisté smrti. Ta si jej však stejně záhy našla. Konec jeho životu učinila zhoubná choroba a mnozí lidé dávali jeho předčasnou smrt do souvislosti s hroznými dojmy, které mladý muž musel v nedávné době prožít.

Z celé rodiny nyní zůstávala naživu už jen Helena, ale ta po bratrově nečekané smrti upadla v tiché poblouznění smyslů, a tak musela být umístěna za zdmi léčebny. Kruh kolem nešťastné rodiny se uzavřel.

Případ dvou švagrů

…spící vesnicí se rozlehlo bušení do vrat statku, které bylo vzápětí vystřídáno hlasitými opileckými nadávkami. Když se podle názoru příchozího vrata neotevřela dost rychle, ozvaly se další údery, to jak návštěvník do dveří kopal svými těžkými botami. Na dvoře statku se následně rychle mihla ženská postava, která spěchala k vratům. Žena položila ruku na závoru dveří, ale v té chvíli jako by ještě naposledy zaváhala. Slyšela zvenku opilecké nadávky a tušila, co asi vzápětí přijde. Jenže nedalo se nic dělat, čas kvapil a ona se musela nějak rozhodnout. A tak nakonec s těžkým srdcem odklopila závoru. Jedno křídlo vrat se doširoka otevřelo. Pozdní návštěvník vkročil nejistým krokem na dvůr statku, a ještě než žena za ním stačila vrata zas zavřít, rozmáchl se a krátkým úderem ji zasáhl do hlavy. V oné ráně nebyla zloba, vypadalo to spíš jako každodenní rutina, na níž je jeho žena už zvyklá. Drobná ženská postava po úderu mužské pěsti padla k zemi a až po chvíli se v slzách ztěžka začala znovu stavět na nohy. Příchozí se zatím kymácel na nejistých nohách a čekal, až se žena postaví a poskytne mu tak příležitost k další ráně. Byl natolik soustředěn na toto své počínání, že si nemohl všimnout temného stínu, který se za ním ze tmy náhle vynořil…

V neděli dne 15. července 1894 měla vesnice Brťov nedaleko Černé Hory na Brněnsku o čem hovořit. Obec to na svou dobu nebyla zrovna malá. V 58 domech zde žilo 320 obyvatel, jejichž životní osudy byly tu šťastné a jindy zase křivolaké. V onu neděli lidé zvědavě a někdy i s trochu zlomyslným výrazem v tváři sledovali, jak selka Antonie Říhová chodí po zdejších hostincích a všude se vyptává na svého muže. Prý v noci nepřišel domů a ona o něm už od večera nic neví. Hospodští však na otázky reagovali obvykle jen jízlivým úšklebkem a konstatováním, že se Václav Říha jistě za nějaký čas vrátí. Šklebili se proto, že Říhu dobře znali. Věděli, že se pravidelně opíjí ve všech zdejších hospodách a po příchodu domů zbije ženu a možná i tchyni. Jistě se tentokrát ožral pod obraz a někde usnul. Však on se vrátí. Jediné, čemu se veřejnost ve vsi divila, byla právě ta starost, s jakou Říhová obcházela hostince a hledala svého muže. Něco takového ještě nikdy neudělala, a to se Říha opíjel skoro denně a často pak v noci netrefil domů. Proč by tato žena, která od svého muže za celý život dostala jistě více ran než polibků, měla mít o něj náhle takový strach?

Všichni v Brťově dobře znali historii tohoto manželství. Někdy v roce 1884 si tehdy dvaadvacetiletá Antonie Loukotová, majitelka čtvrtlánu a domu č. 9 v Brťově, vzala Václava Říhu, tehdy třiatřicetiletého. I po svatbě však zůstala sama majitelkou svých polností, takže Říha u ní vlastně byl více čeledínem než hospodářem. Na statku s nimi žili na výměnku ještě oba staří Loukotovi. Několik prvních let proběhlo v míru a pokoji, ale změna nastala, když roku 1891 starý Loukota, tedy Říhův tchán, zemřel. Říha nyní očekával, že mu manželka konečně dá upsat polovinu svého majetku, jenže jeho žena dobře věděla, co by pak následovalo. Říha by si na svou část majetku začal půjčovat peníze, a protože by je skoro jistě nesplácel, přišla by část jeho majetku do dražby a tím pádem by celá rodina přišla asi o celý jejich rodinný majetek, jelikož se zbylou polovinou polností by se už nedalo samostatně hospodařit. Manžel se tedy dlouho očekávané části majetku nedočkal, a když nakonec pochopil, že čeká marně, začalo peklo. Říha začal chodit čím dál častěji do hospody a po návratu vyhrožoval manželce i tchyni, že je zabije a jejich dům podpálí. Aby si v takové chvíli dodal vážnosti, dal pro jistotu své ženě i pár ran pěstí. Ta to zpočátku mlčky snášela, věděla, že ani v ostatních rodinách ve vsi není situace o mnoho lepší. Když se však bití stále zvyšovalo, přišla nakonec jednoho dne na místní faru a vyptávala se na podmínky možného rozvodu. Farář jí rozvod dlouho rozmlouval, ale pro klid v rodině toho mnoho neudělal, takže koloběh domácího násilí pokračoval. V sobotu 14. července však nakonec jedna drobná událost odstartovala následné rozuzlení celého příběhu.

Říha seděl onoho dne jako obvykle v hospodě. Měl už hodně upito a začal právě uvažovat, že mu docházejí peníze a on tedy bude muset odejít domů. Leč právě v té chvíli přišel do výčepu jistý soused ze vsi Komárova a vyptával se, kdo má tady v obci krávu. Přijel prý sem do Brťova s vozem a koněm, ale koně zde prodal a teď by potřeboval, aby mu některý ze sedláků půjčil krávu, která by mu odtáhla vůz zpět do Komárova. Dobře prý za tuto službu zaplatí, celou jednu zlatku.

Jak opilý Říha slyšel o penězích, najednou ožil. Celá zlatka! Vždyť přece u nich v chalupě krávu mají! To budou snadno vydělané peníze! Vyběhl z hospody a za chvíli už k hospodě, kde stál opuštěný povoz, přiváděl krávu, která ovšem ve skutečnosti patřila jeho ženě. Říhová si všimla, že její manžel se najednou vrátil domů a odvádí krávu z maštale, a tak nyní znepokojeně sledovala, co se bude dít. Dobře viděla, že manžel je, jako ostatně každodenně, i tentokrát opilý a právem se bála, že bude se zvířetem zle nakládat. Vždyť kráva tehdy na venkově představovala celé jmění a leckterá rodina na ni šetřila po dlouhá léta. Rychle se tedy oblékla a vyběhla ven. Její muž zatím stačil krávu zapřáhnout a nyní odjížděl s domluveným povozem ke Komárovu. Měl stále před očima jen onu slíbenou zlatku. Už aby ji měl a mohl se zas co nejdřív vrátit do útulné hospůdky. Zdálo se mu však, že dobytče jde na jeho vkus trochu pomalu, a tak začal ubohou kravku kopat a pak i mlátit kamenem, který našel někde na cestě. Na kůži zvířete se záhy objevila krev. Mezitím sem ale doběhla i Říhová, která s podezřením všechno zdálky sledovala, a když teď spatřila, že její předtucha se naplnila, rázně krávu z vozu vypřáhla a odváděla ji domů. Manželova zlostného křiku si nevšímala. Říha v tu chvíli přímo soptil vzteky. Vidina snadno vydělané zlatky se mu naráz rozplynula, a navíc si ještě nemohl nevšimnout, jak se vesnice za zavřenými okny baví na jeho účet. Jeho opilecká nátura, nyní silně podepřená kořalkou, se s něčím takovým nemohla smířit. Počastoval manželku sprškou nadávek a celá ves slyšela, jak na ni zlobně volá: „Počkej, jak s tebou zatočím, až se vrátím domů!“ Potom se na vratkých nohou otočil a opět zamířil zpět do hospody.

Říhová sice byla ráda, že uchránila krávu, tento cenný majetek, ale zároveň se chvěla strachy, co se dnes v noci po příchodu manžela z hospody stane. Co když tentokrát opravdu splní své hrozby a někoho u nich doma zabije? Takhle se přece nedá natrvalo žít. Tomu strachu už musí udělat jednou konec.

Když se takto rozhodla, odvedla kravku zpět do maštale, vyšla ven ze vrat a zamířila do vedlejšího statku Josefa Přikryla. Přikryl byl švagrem Říhových a už dříve u nich často mírnil hádky, to když Říha přišel domů opilý. Po vsi se navíc proslýchalo, že je i milencem Antonie Říhové, ačkoli by to těžko mohl někdo prokázat.

Právě za tímto mužem teď Říhová přišla a třesoucím se hlasem mu vše vylíčila. Pak švagra požádala, aby přišel večer k nim domů, protože její muž všem vyhrožuje zabitím. Ona má velký strach, aby tentokrát své hrozby nesplnil. Jestli tedy má být někdo zabit, ať je to raději on sám, její muž!

Je pravda, že Josef Přikryl zpočátku silně váhal. Uklidnit domácí hádku v příbuzenstvu je jedna věc, ale zabití švagra je věc druhá. Říhová si dobře všimla jeho váhání a vynaložila veškerý svůj ženský um, aby Přikryla přesvědčila, že právě on musí být oním ušlechtilým rytířem, který zachrání slabou ženu a její rodinu. Švagr se však v oné chvíli celkem logicky zeptal, co bude s jeho vlastní, tedy Přikrylovou rodinou, když Říhu zabije? Kdo ji bude živit, zatímco on bude v žaláři? Říhová v tu chvíli pochopila, že musí na věc diplomaticky, a tak z původního požadavku trochu slevila. Dobrá, tak ať Přikryl zabije jejího muže jenom v případě, kdyby ji po návratu z hospody začal bít. A přitom nezapomněla zdůraznit, že se nejedná jen o ni, vždyť doma je také její malý syn a stará matka. To už byl na prostoduchého Přikryla dost silný argument. Nakonec se váhavě rozhodl, že tedy své švagrové vyhoví. Snad se v tu chvíli opravdu cítil jako spravedlivý bojovník, který jde chránit slabé a utiskované. Prohlásil: „Dobře, když to chceš, tak to tak bude. Zachráním vás všecky tři. Jak tě udeří, tak ho zabiju!“ Tím okamžikem byl Václav Říha odsouzen.

Josef Přikryl následně odešel spolu se švagrovou na dvůr Říhova statku, kde se ukryl pod střechu kůlny. Švagrová mu sem navíc přinesla pořádný kůl, tlustý jako ruka dospělého muže. Pak už ve tmě spolu očekávali příchod Václava Říhy z hostince.

Kolem půlnoci se dočkali. Říha doklopýtal až k vratům usedlosti, kde bušil a kopal do dveří, a když mu manželka otevřela, srazil ji, jak už víme, ranou pěstí k zemi. Netušil, že si tím sám podepsal rozsudek smrti. Přikryl se zatím potichu vyplížil z kůlny a pak se do opilého švagra pustil s klackem v ruce hlava nehlava. Už po první ráně dřevěným kůlem klesl Říha omráčen k zemi a následující spršce ran tedy nemohl vzdorovat. Když Antonie Říhová na Přikryla zavolala: „Doraz ho, ať se netrápí!“, přidal švagrovi ještě asi pět či šest těžkých ran do hlavy. Bylo po všem. V té chvíli se na dvoře objevila také matka Říhové, která byla přivolána křikem a hlukem. Zvědavě se blížila k centru dění, ale její dcera ji varovala: „Jen zůstaňte tam, kde jste, a nechoďte sem. Jinak byste něco mohla schytat i vy sama!“ Stará Říhová se poté raději vrátila do světnice a odtud jen občas znepokojeně vyhlížela, co se bude dál dít.

Po vykonaném díle se Antonie Říhová i její švagr nějakou dobu rozmýšleli, co by teď měli udělat. Mrtvé tělo bylo nutno někam odklidit. Původně chtěli mrtvolu zakopat na zahradě, ale když si uvědomili, že v létě brzy svítá a do rána by to asi nestihli, rozhodli se nakonec mrtvolu vhodit do studny. S obtížemi zvedli mrtvé tělo, Přikryl za nohy, ona za hlavu, odnesli je ke studni a mrtvý Václav Říha byl nohama napřed vhozen dolů do studené vody. Oba pachatelé se posléze vrátili do svých příbytků. Přikryla však přece jen asi tížilo svědomí, a tak nešel do světnice k rodině, nýbrž vylezl na půdu a tam strávil zbytek oné hrozné noci. Když se jej pak jeho žena ráno zeptala, kde že byl po celou noc, jen odsekl, ať se neptá.

Druhý den chodila Říhová po hospodách a naoko hledala svého muže, který se prý nevrátil v noci domů. Dokonce došla i za starostou Antonínem Pavlů, aby mu zmizení muže ohlásila. Zároveň starostu požádala, aby se poptal v okolí, zda její muž neodešel do některé z okolních vesnic na žně. Když pak odcházela ze starostovy kanceláře, podařilo se jí dokonce vymáčknout z oka slzu.

Chodba věznice na Mírově, počátek 20. století. Snímek ze sbírek Kabinetu his- torie a dokumentace Vězeňské služby ČR.

Nakonec se však do svých sítí sama zamotala. O dva dny později totiž před sousedkami ve vsi prohodila, že její opilý muž v noci možná spadl do studny. Sousedky se zatvářily natolik vážně, že Říhové nakonec nezbylo než se v jejich doprovodu skutečně podívat do studně, kde ovšem tělo svého muže také „našla“. Po vytažení mrtvoly a příchodu soudní komise z Blanska se však zjistilo, že na hlavě mrtvoly jsou taková zranění, která si nebožtík pádem do studny nemohl způsobit. Komise konstatovala, že nebožtík byl nejprve zabit a teprve po smrti vhozen do studny. O rozbrojích mezi manžely Říhovými se po vsi dobře vědělo, a když pak četníci Říhovou i Přikryla zatkli, oba se ke svému zlému skutku před soudem v Blansku po kratším zapírání nakonec přiznali.

Dne 13. srpna 1894 se Antonie Říhová a Josef Přikryl octli v Brně před porotním soudem. Obžaloba je oba vinila z vraždy úkladné a nájemné, což tehdy rozhodně nebyla maličkost. Oba pachatelé před soudem působili žalostně. Říhová stále plakala a její slzy byly nepochybně upřímné. Josef Přikryl působil dojmem duševního prosťáčka, jímž nepochybně byl. V průběhu soudního projednávání této věci vyšlo mimo jiné najevo, že Říhová se svým švagrem Přikrylem skutečně udržovala milostný poměr. Antonie Říhová to omlouvala tím, že její muž měl rozhodně větší zájem o kořalku než o svou ženu, a tak milostný poměr mezi ní a jejím švagrem vznikl do jisté míry jako její odveta, když se o ni manžel nestaral.

Veřejnost se zároveň dozvěděla, že Přikryl nebyl jediný, koho si Říhová chtěla přivolat, aby vyřešil její problémy s násilnickým manželem. Už někdy v jarních měsících toho roku došla v noci za zdejším sousedem Kloubalem a žádala ho, aby vstal a šel jejímu opilému muži pořádně natlouci, že prý dostane za tuto službu dobře zaplaceno. Kloubal byl však opatrný člověk a rozhodně se nechtěl nechat zatáhnout do manželských hádek Říhovic rodiny. Proto se v oné chvíli na cosi vymluvil a mladé paní takovou službu odepřel. Říhová proto začala po čase hledat jiného mstitele a její volba nakonec padla, jak už víme, na švagra Josefa Přikryla. Je možné, že to byl také začátek jejich milostného poměru.

Jakkoli soudci i porota pochopili, že zavražděný Říha byl surovec a pijan, který ke svému neslavnému konci sám nemalou měrou přispěl, jejich posláním bylo potrestat úkladnou vraždu. Osud Antonie Říhové i jejího švagra byl teď v rukou dvanáctičlenné poroty, složené z vylosovaných občanů z Brna a okolí. Důkazy proti obžalované dvojici byly natolik průkazné, že na otázku soudu, zda se oba jmenovaní dopustili skutku, z něhož jsou obvinění, porota většinou hlasů vynesla verdikt ANO. Na základě tohoto konstatování pak brněnský soud Antonii Říhovou i Josefa Přikryla odsoudil k trestu smrti provazem.

Definitivní rozhodnutí bylo v rukou panovníka, protože oba odsouzení požádali císaře o milost. O Františku Josefovi je všeobecně známo, že zejména na sklonku své vlády podepisoval rozsudky smrti jen velmi zřídka, a tak tomu bylo i v tomto případě. Císař oběma pachatelům dne 23. října téhož roku udělil milost a kasační soud ve Vídni potom za vraždu Václava Říhy odsoudil Josefa Přikryla na 16 a Antonii Říhovou na 18 let těžkého žaláře. Za oběma pachateli na dlouhá léta zapadla těžká vrata vězení. Tak skončil temný příběh dvou švagrů na malé moravské vsi.

Případ smutných milenců

Byla teplá jarní neděle 17. května 1894. Příjemné počasí vylákalo na náves ve východočeské vsi Horní Roveň celé davy lidí. Horní Roveň byla ve své době poměrně velkou obcí, kde ve 143 domech žilo 1012 obyvatel, vesměs se hlásících k české národnosti. Spolu s přifařenými obcemi Čeradice, Litětiny a Platěnice dosahoval tehdy počet místního obyvatelstva přes tři tisíce duší. Jednalo se o 2957 katolíků, 89 evangelíků a 17 židů. Ti všichni zde spolu žili a pracovali ne-li ve svornosti, tedy aspoň ve vzájemné toleranci.

Onoho 17. května zde ve vsi byla právě svatojanská pouť, a tak se po tradiční bohoslužbě náves naplnila množstvím příchozích, kteří se jednak chtěli osvěžit pivem čepovaným ze sudu přímo na návsi a jednak okukovali pestré stánky trhovců, nabízejících možné i nemožné. Prodávalo se zde zboží sladké, slané i kyselé, ať už to byly nejrůznější sladké špalky na cucání, cicvárková semínka v pestrých kuličkách, cukrovaný puškvorec, čtyřbarevné mejdlíčko, šumivé bonbóny, svatojánský chléb, slané preclíčky nebo kyselé okurky v nálevu. Zvláště oblíbené byly černé sladké pendreky, které milovaly zejména děti, aniž jim nějak zvlášť vadilo, že pojmenování pendrek nemělo nic společného s oblíbeným policejním nástrojem, nýbrž s německým označením Bären Dreck, tedy doslova medvědí hovínko. Tehdejší pouti se tedy kromě zboží lišily od těch dnešních také tím, že byly tišší a komornější, protože zde prodavači sice hlasitě upozorňovali na své zboží, ale jejich volání nebylo rušeno naplno řvoucími hity populární hudby, jako tomu dnes obvykle bývá.

Ve vsi toho dne bylo veselo, a tak si nikdo nevšiml dvou postav, sedících tiše na konci vesnice na stráni za posledním domem. Mladý muž i dívka pocházeli oba z této vesnice a všeobecně se vědělo, že k sobě pociťují náklonnost. Vztah osmadvacetiletého obuvníka a vojenského vysloužilce Františka Tomáška a pětadvacetileté domkářské dcery Kateřiny Schejbalové trval už několik let, ale stejně tolik let museli oba snášet výčitky svých rodin, které této lásce nepřály. Zejména matka Tomášková a její starší synové tuto známost snad každodenně Františkovi vymlouvali. Kateřina prý není nic pro něj, ať si najde nějakou jinou. Jenže čím víc se snažili, tím víc se on utvrzoval v mínění, že Kateřina je skutečnou osudovou láskou jeho života a rozhodně od ní nehodlal ustoupit.

Také stará vdova Schejbalová nebyla ze vztahu své dcery nijak nadšena, ale nedávala to najevo tak silně jako Tomáškovic rodina. Vadilo jí, že Tomáškovi jí i její dceři okatě dávali najevo špatně skrývané pohrdání kvůli její nedobré finanční situaci. Jenže když v domácnosti chybí druhý živitel, je samotné vdově těžko uživit rodinu. A jestli Tomáškovic familie kvůli tomu její dcerkou pohrdá, tak ať Kateřině mladý Tomášek dá konečně pokoj! Když se tedy oba mladí lidé doma opatrně zmínili o možném sňatku, byl v obou rodinách hned oheň na střeše a oni si museli vyslechnout kategorické NE.

I přesto spolu oba chodili dál, ale na jaře toho roku se pak situace náhle zkomplikovala. Vzájemný vztah nezůstal bez následků a Kateřina poznala, že je těhotná. Pro svobodnou dívku na vesnici to na konci 19. století nebyla nijak lehká věc. Nejjednodušším řešením by v takovém případě byl sňatek, jenže obě rodiny, jak už víme, nechtěly o ničem takovém ani slyšet a postavení svobodné matky na tehdejším venkově bylo velmi svízelné. Děcko narozené mimo manželství obvykle prožilo celý život s posměšky a cejchem člověka druhé nebo ještě nižší kategorie. A tak teď seděli oba milenci na stráni, kam za nimi jen zdálky pronikaly veselé hlasy z vesnické pouti, a rozhodovali se, co udělat dál.

Nevíme, jak dlouho tady seděli, ale nakonec dospěli ve své beznadějné situaci k zásadnímu rozhodnutí. Oba vstali a šli na náves, kde se jejich cesty na chvilku rozdělily – zamířili totiž domů, kde se oblékli do svých nejlepších šatů. Zároveň oba dva zanechali doma dopisy. Pak se znovu sešli za vsí a toulali se spolu po polích až do doby, než se začalo smrákat. Domů se toho dne nevrátili.

Druhý den bylo pondělí 18. května. Pouť už skončila a lidé se toho všedního dne ubírali za svou obvyklou prací. Brzo ráno vyšlo několik lidí na pole nedaleko obce, ale k jejich velkému zděšení tu blízko kapličky Panny Marie, asi šest set kroků od budovy fary, našli mrtvolu dívky. Všichni ji dobře znali, byla to Kateřina Schejbalová a byla zastřelena. Pachatel ji zasáhl jednou ranou do hlavy a dvěma do prsou. Po jejím milenci však nikde nebylo ani stopy.

Lidé se rozběhli zpět do vsi, kde zburcovali jak starostu, tak i rodiny obou milenců. Když pak stará matka Schejbalová vkročila doma do dceřiny světničky, našla tam dopis na rozloučenou, v němž se dcera loučí s ní i se svým bratrem a píše, že se rozhodla dobrovolně zemřít se svým milým. Zároveň prosí, aby bylo z jejího podílu po otci uvolněno na její pohřeb 100 zlatých a aby ji na poslední cestě doprovázel roveňský katolický Spolek svatého Josefa.

Také Tomáškova matka našla doma ve věcech svého syna dopis na rozloučenou, kde František píše, že se rozhodl dobrovolně zemřít se svou milou, protože mu matka i bratři brání ve sňatku s Kateřinou. Jeho tělo však na místě nálezu mrtvé dívky objeveno nebylo. Obyvatelstvo v celém okolí po něm tedy začalo pátrat. Všeobecně se tiše předpokládalo, že si možná sebevraždu rozmyslel.

Skutečně tomu tak bylo. Mladý muž po dohodě o společné sebevraždě svou dívku střelil do hlavy, ale když pak měl obrátit zbraň proti sobě, zhrozil se svého skutku a k činu už nenašel sílu. Utekl z osudného místa a toulal se krajem v okolí Platěnic, Moravan, Bělešovic a Slepotic, až posléze došel k vesnici Turov. Tady jej na poli našel ve strašném duševním stavu zdejší rolník Horák, který ještě o hrozné události nic nevěděl. Přivedl tedy nešťastníka k sobě na statek, nabídl mu jídlo i pití a mladík, o němž se záhy zjistilo, že sloužil s mladým Horákem na vojně, se pak koktavě rozpovídal o zlém skutku, který spáchal. Sedlák nakonec pochopil, že se v tuto chvíli nedá dělat nic jiného než zoufalce odvést na obecní úřad. To však připadalo mladému Horákovi téměř jako zrada. Otec že by měl odevzdat jeho dobrého kamaráda, s nímž sloužil na vojně, do rukou úřadů? To nikdy!

Leč jeho otec se vší autoritou prosadil svou a chystal se odejít spolu s Tomáškem ze světnice. Mladý Horák se tedy rozhodl k ráznému činu. Sáhl do skříně a vytáhl odtud nabitou loveckou jednohlavňovou pušku. Přiložil si ji k hlavě a znovu žádal otce, aby jeho kamaráda neodváděl, jinak že on se zastřelí. Starý Horák však tomu stále nechtěl rozumět a nevěřil, že by jeho syn byl schopen tak zoufalého činu jen proto, aby zachránil kamaráda z vojny. Jenže to se mýlil. Světnicí náhle zaduněla rána.

Mladík měl neuvěřitelné štěstí. Hlaveň staré pušky se při sebevražedném výstřelu roztrhla a mladý Horák utrpěl jen lehké zranění úlomky hlavně. Lze s jistotou říci, že se podruhé narodil. Jeho otec v té chvíli zapomněl na Tomáška a začal ošetřovat synovo zranění. S Tomáškem poslal na obecní úřad jednoho ze svých čeledínů.

Když pak zdejší starosta vyslechl celou tu historii, pochopil, že tato záležitost přesahuje pravomoc jeho úřadu, a poslal do Chroustovic pro četníka. Ten dorazil odpoledne a asi kolem čtvrté hodiny se spolu se spoutaným Tomáškem vydal na cestu. Šli pěšky, jak jinak, automobily tehdy neexistovaly a kočár malá venkovská četnická stanice k dispozici neměla. Četníka a spoutaného provinilce doprovázela plačící stará Tomášková spolu s oběma podmračenými Františkovými bratry. Tomáškova rodina se totiž záhy dozvěděla, kde se jejich Frantík nachází, a tak všichni rychle vyrazili do Turova.

Smutný průvod se vydal na cestu přes Čeradice do Holic, kde chtěl četnický strážmistr Kodýtek provinilce předat. Jenže všechno nakonec dopadlo úplně jinak. Cesta z Čeradic do Rovně totiž vedla podél říčky Loučné. Po jejím vysokém břehu teď kráčel v doprovodu četníka František Tomášek a pár kroků za nimi klopýtala se slzami v očích jeho matka následovaná oběma svými staršími syny. Strážmistr Kodýtek měl své zkušenosti a stačil mu jediný pohled na duševně zhrouceného provinilce, aby věděl, že se od tohoto člověka může teď nadít všeho. Už cestou kolem vody četníka napadlo, že by se pachatel mohl pokusit o sebevraždu skokem do řeky, a tak se pro všechny případy nenápadně přemístil tak, že nyní on sám kráčel po okraji břehu a teprve vedle něho se potácel nešťastný Tomášek. Zdálo se, že v tu chvíli se zaobírá jen svými chmurnými myšlenkami, ale pak náhle s rychlostí, kterou by od něho nikdo nečekal, vrazil do četníka právě na místě, kde řeka pod břehem vymlela hluboké tůně. Mladý Tomášek tohle místo dobře znal, vždyť sem občas chodíval na ryby.

Četník, který nebyl na takový útok připraven, byl sražen do hlubiny a díky své těžké výstroji a výzbroji měl co dělat, aby se udržel chvíli nad vodou. Matka i Tomáškovi bratři rychle seběhli k řece a snažili se strážmistra vytáhnout z vody. Tomášek, který se tak octl na chvíli mimo pozornost, zatím po břehu odběhl asi dvacet kroků a pak se sám vrhl se spoutanýma rukama do řeky. Záhy zmizel pod hladinou.

Stará Tomášková se svými syny zatím s vypětím všech sil vytáhla na břeh četníka, jenž se už pomalu začal ve vodě loučit se životem, a poté se rozhlížela po svém nejmladším synovi. Ten však nebyl nikde vidět.

Márnice na hřbitově v obci Horní Roveň. Sem bylo odneseno mrtvé tělo nešťastné dívky. Foto Vladimír Šindelář – říjen 2012.

Jako první se kupodivu vzpamatoval právě zachráněný strážmistr Kodýtek. Sotva jej vytáhli z vody, strhal ze sebe na břehu vodou nacucanou a tudíž nesmírně těžkou výstroj, sundal boty, odložil pušku i šavli a znovu se vrhl do vody v naději, že se mu podaří sebevraha pod hladinou najít. Jeho snaha však byla zbytečná, František Tomášek se už nad hladinou neobjevil.

Až druhý den, tedy 19. května, byla mrtvola sebevraha nalezena a vytažena na břeh. V jeho kapsách byl nalezen revolver a zásoba nábojů. Četnický strážmistr František Jandouš z Holic pak tělo naložil na povoz a odvezl k dalšímu šetření, které ale už nic nového nepřineslo. Pohřbem nešťastného mladého muže o několik dní později tento tragický případ smutné lásky skončil. Díky této chmurné historii se však lidé z Horní Rovně mariánské kapličce v polích za vsí po dlouhý čas širokým obloukem vyhýbali.

Nepohodlné milenky

…toho dne bylo letní vedro a úředníkům soudu v Novém Jičíně, kteří stáli na nádvoří zdejší trestnice, stékal po zádech pot. Leckterý z nich v tu chvíli zatoužil po tom, aby si mohl rozepnout kabát a udělat pohodlí, jenže na něco takového nebylo v této chvíli ani pomyšlení. V nádvoří byli přítomni i jejich nadřízení, rada zemského soudu, dr. Groh, a dr. Hrůza a nadto se tu tlačily davy diváků. Před tolika očima bylo skoro nemyslitelné rozepínat si v této slavnostně pochmurné chvíli kabát.

Množství dalších zvědavců bez vstupenek se mačkalo před branou věznice. V půl osmé zazněl hlas umíráčku, krátce poté se otevřely dveře vedoucí z věznice do nádvoří a na dvůr postupně vkročili dva muži, kteří měli sehrát hlavní roli v nadcházejícím chmurném divadle…

Na konci března roku 1898 nalezla čeleď jednoho ze sedláků v Německé Stříteži u Hranic na Moravě na půdě statku pod pytli s moukou mrtvolu služky Aloisie Schönweitové. Vyděšení čeledíni odtáhli těžké pytle stranou a zavolali sedláka, který pak přivolal starostu. Ten také na nic nečekal a rovnou poslal pro četníky. Když žandarmové přišli na místo a prohlédli mrtvé tělo, hned znalecky odhadli, že příčinou smrti nebylo v tomto případě udušení pod pytli s obilím, nýbrž těžký úder kladivem zezadu do hlavy oběti. V první chvíli se všichni domnívali, že je to asi dílo zlodějů, kteří na půdě kradli mouku a služka je přitom náhodně vyrušila. Lojzička, jak jí na statku říkali, byla hodné děvče a všichni ji měli rádi, a tak nyní stékaly jak děvečkám, tak i čeledínům po tvářích slzy. Vždyť Lojzička nikdy nikomu neublížila a teď najednou tohle! A aby toho nebylo málo, zjistilo se, že dívka byla v jiném stavu.

Jediný, kdo v oné chvíli neplakal, byl kupodivu čeledín František Remeš. Remeš byl pohledný mladý muž, který se líbil ženám a ony se zas líbily jemu. Když se svůdně podíval na některou pěknou mladou děvečku, nemusel ji asi moc dlouho přemlouvat. Všeobecně byl tak trochu považován za obecního býka, ale jemu se toto srovnání vcelku zamlouvalo. Tato pověst se mu při jeho milostných dobrodružstvích hodila, protože dívky mu skoro samy padaly do náruče.

Teď bylo všem velmi divné, že Remeš se nad tělem mrtvé dívky ve chvíli, kdy všichni ostatní dojatě posmrkávali, tvářil, že se ho to skoro netýká. Dokonce zahučel něco v tom smyslu, že musí nakrmit dobytek, a rychle sešel dolů z půdy. Choval se tváří v tvář smrti tak lhostejně, že si toho ostatní nemohli nevšimnout. Bylo to divné už proto, že se všeobecně vědělo o jeho milostném poměru s nyní mrtvou dívkou. Ano, bylo veřejným tajemstvím, že také Lojzička podlehla kouzlu osobnosti mladého čeledína a on její náklonnosti jistě záhy využil. Miloval se s ní každou volnou chvíli, za stodolou, na poli, ve stáji, a dokonce i zde na půdě, kde dnes bylo nalezeno její mrtvé tělo. Leč když mu pak jeho milá v přiměřeném čase oznámila nadcházející radostnou událost, protáhla se jeho tvář nechutí a zlobou. Dítě. Jenže to není nic pro donchuána jeho formátu. Jestliže tedy Lojzička hledala v jeho tváři po tomto sdělení radost a něhu, hledala marně. Nemohla tušit, že její milý se právě v této chvíli už pevně rozhodl.

Když mladý čeledín tak lhostejně odešel od mrtvého těla, zdálo se to podezřelé i přítomným četníkům. Remeš se v této smutné chvíli sice tvářil vážně, ale neuronil ani slzu a z jeho kamenné tváře se vůbec nedalo tušit, co se mu v ten chmurný čas honí hlavou. Takový nedostatek zármutku u člověka, který byl pro dívku osobou v daném čase nejbližší, byl opravdu neobvyklý. Žandáři si tedy vzali čeledína stranou a začali se jej vyptávat, co minulého večera dělal a jaké byly jeho vztahy k zavražděné dívce. Dobře věděli, že nechtěné těhotenství už mnohdy dokázalo pořádně zamíchat s lidskými vztahy a osudy.

Brzy se ukázalo, že hádali dobře. Čeledín se při výslechu zaplétal ve svých výpovědích stále víc a jeho odpovědi si vzájemně protiřečily. Četníci záhy pochopili, že nejspíš mají před sebou pachatele. Nasadili tedy Remešovi želízka a odvedli jej k soudu do Hranic. Tam za ním zapadly pevné dveře cely. Už druhý den se čeledín octl před vyšetřujícím soudcem, a jakkoli se i teď snažil vykrucovat, venkovský čeledín před zkušeným profesionálem nemohl dlouho zapírat. Zaplétal se ve svých výpovědích natolik, že posléze sám pochopil svou porážku a kapituloval. Přiznal vraždu Lojzičky Schönweitové a vypadal v tu chvíli jako člověk, kterému se ulevilo. Důvodem vraždy bylo dívčino těhotenství, v tom se četníci nemýlili. Remeš byl samec, který si sice s děvečkami rád užíval, ale následky pak nést rozhodně nemínil.

Během výslechu však vyšla najevo další, naprosto nečekaná skutečnost. Lojzička patrně nebyla jedinou obětí zrádného čeledína. Ve Stříteži došlo totiž krátce předtím k podezřelé smrti jiné služky. Jmenovala se Růžena Michlová. Sloužila sice u jiného sedláka než Lojzička, leč měla smůlu, protože v ten čas sloužil na onom statku i krasavec Remeš. Došlo ke stejné situaci: Růžena se stala Remešovou milenkou a také ona po nějakém čase zjistila, že jejich vztah nezůstal bez následků. S tím se ovšem její milý rozhodně nehodlal smířit.

Dne 20. května 1895 byla Růžena Michlová nalezena oběšená na půdě statku. Pachatel tehdy nebyl zjištěn a ani po něm nikdo vlastně nepátral. Všeobecně se usuzovalo, že Růžena si sama vzala život kvůli svému těhotenství. Nemanželské dítě na vesnici v 19. století znamenalo ústrky a pohrdání pro matku i dítě až do smrti, a veřejnost se tedy domnívala, že Růženina smrt je zřejmá sebevražda. Nyní však podobnost obou případů byla tak nápadná, že vyšetřující soudce začal zjišťovat, zda toho krásný čeledín nemá nakonec na svědomí víc. Obratně zaměřil výslech správným směrem a nemusel čekat dlouho. Zmatený a popletený čeledín se nakonec přiznal k druhé vraždě.

Potom už bylo všechno konečně venku a Remeš začal skoro klidně líčit, jak se to celé sběhlo. Když se tenkrát dozvěděl, že Růžena čeká dítě, tvrdě jí řekl, že si ji rozhodně nevezme. Zmatenou dívku, která něco takového nečekala, oběsil tak, že když šla pro cosi na půdu statku, připlížil se tiše za ní, přehodil jí před hlavu oprátku, a než služka stačila cokoli udělat, vytáhl ji přes trám vzhůru. Pak zas tiše z půdy zmizel. Lékař tehdy mrtvolu prohlížel nedbale, konstatoval sebevraždu a dal souhlas s pohřbením těla.

Téměř stejným způsobem zavraždil Remeš i svou další nepohodlnou milenku, Lojzičku. Také zde se za ní tiše vplížil na půdu a těžkým kladivem ji zezadu vší silou udeřil do hlavy tak silně, že dívka byla ihned mrtva. Pak na ni naházel těžké pytle s obilím, aby to vypadalo, že se na ni náhodou sesypaly a ona se pod nimi udusila. Ve skutečnosti byla tato jeho představa dost naivní, protože skutečnou příčinu smrti poznali četníci pouhým pohledem dávno předtím, než bylo tělo úředně pitváno.

Leč náhle se zdálo, že to pořád ještě není všechno. Vyšetřující soudce si uvědomil, že existuje ještě třetí vražda, dost podobná těm předchozím. Roku 1896 byla v lese nedaleko Stříteže nalezena zavražděná dcera jistého rolníka z Bělotína u Hranic. Soudní lékaři zjistili, že byla znásilněna. V blízkém statku sloužil za čeledína František Remeš a bylo všeobecně známo, že s touto obětí udržoval milostnou známost. Pachatel vraždy tehdy nebyl vypátrán, ale Remeš, jakkoli se posléze přiznal k oběma vraždám, se k tomuto třetímu skutku znát nechtěl. Tvrdil zejména, že znásilnění této oběti by bylo v jeho případě zcela zbytečné. Dívka byla jeho milenkou, tak proč by si měl brát násilím to, co mu poskytovala ráda a dobrovolně. Toto tvrzení nepostrádalo logiku, a protože přímé důkazy chyběly, podalo nakonec státní zastupitelství na bývalého čeledína žalobu pouze pro dvojnásobnou vraždu. I tak to bohatě stačilo.

Náměstí v Novém Jičíně na snímku z roku 1910. Pohlednice ze sbírek Městského muzea v Netolicích.

Koncem května 1898 se František Remeš octl před porotním soudem v Novém Jičíně a v obou případech vraždy byl jednohlasně shledán vinným. Důkazy byly až příliš jasné a korunou všeho bylo i jeho vlastní doznání. Někdejší čeledín před soudem rezignoval a nic nezapíral. Vypovídal otevřeně, pouze třetí vraždu spojenou se znásilněním rozhodně odmítal.

Po skončení dokazování se porota odešla poradit, ale vrátila se do sálu už za malou chvíli. František Remeš byl jednomyslně uznán vinným z dvojnásobné úkladné vraždy a následkem toho byl odsouzen k trestu smrti provazem. Zbývala ještě naděje na císařskou milost, ale soudci odeslali do Vídně soudní akta s tím, že udělení milosti nedoporučují, a tak císař František Josef následně rozsudek smrti pro někdejšího čeledína podepsal.

V pátek dne 24. června 1898 dorazil podepsaný rozsudek zpět do Nového Jičína. Ve tři hodiny odpoledne téhož dne bylo Františku Remešovi oznámeno, že druhého dne bude popraven.

Vrah přijal tuto zprávu klidně. Byl poté odveden do zvláštní cely, určené jen pro tyto účely. Vyžádal si modlitební knihu, z níž se pak skoro po celý zbývající čas horlivě modlil. Byly mu také nabídnuty doutníky. Nejdřív je odmítl a podotkl, že je zvyklý na dýmku, ale nakonec je přijal a kouřil. Později požádal o sklenici mléka a dva rohlíky. Večer si přál sklenici piva a salám. Obojí mu bylo přineseno. Správa věznice měla pro tyto případy instrukce, že odsouzenec nemá být ve výběru poslední večeře nijak omezován, a proto toho mnozí kandidáti šibenice využívali k objednání bohaté večeře o několika chodech včetně kompotu, kávy, zákusků a doutníků na závěr. V našem případě však něco takového odsouzence nenapadlo. Objednal si jen takové jídlo, na jaké byl zvyklý.

Jeho matka dostala o potvrzení rozsudku zprávu telegramem. Přijela ihned od Nového Jičína a přišla do věznice, aby se naposledy objala se svým nešťastným synem. Jejich loučení bylo velmi tklivé. Remeš žádal svou matku, aby šla k rodičům obětí a prosila je jeho jménem o odpuštění. Na dotaz dozorce, zda si přeje kněze, řekl, že ano. Před popravou se prý vyzpovídá a přijme tělo Páně. Vypadal zkroušeně a odevzdaně. Pak se vrátil do své cely a snažil se usnout.

V sobotu 25. června 1898 se novojičínské nádvoří věznice zaplnilo do posledního místa, protože na rozdíl od vžitých zvyklostí v jiných městech vydala správa zdejší věznice poměrně velký počet vstupenek. Další mohutný dav se tlačil venku na ulicích a někteří zvědavci vylezli také na stromy parku, který bezprostředně sousedil s nádvořím věznice.

Přesně v půl osmé se rozezněl ve věznici umíráček. Pak se otevřely dveře věznice a do nádvoří vešel v doprovodu vězeňských dozorců odsouzenec. Kráčel nejistým krokem a celou cestu se hlasitě modlil. Ve spoutaných rukou držel krucifix, a tak si nemohl utírat slzy, které mu celou dobu stékaly po bledé tváři. Za odsouzencem kráčel v salónním obleku ramenatý vídeňský popravčí mistr Selinger se svými dvěma pomocníky. Nový Jičín nespadal pod pravomoc pražského vrchního soudu, takže k popravě nebyl povolán pražský kat, nýbrž vídeňský.

Předseda soudu dr. Groh pak odevzdal odsouzence katovi, jehož pomocníci se nešťastníka chopili svižnou rukou. Sešněrovali jej do kožených řemenů, postavili pod popravčí prkno a na katův pokyn jej přes kladku vytáhli nahoru, kde kat zavěsil krátkou oprátku, dosud volně visící na odsouzencově hrdle, na silnou skobu, zatlučenou do fošny šibenice. Poté zvučným hlasem zavelel německy „Dolů!“, pomocníci vzadu pustili provaz a tělo odsouzence zůstalo viset v oprátce. Pomocníci nato pevně uchopili další provaz, který byl přivázán k nohám odsouzeného a protažen otvorem dole v prkně šibenice, a vší silou táhli. Remešovo tělo se napjalo, kat vystoupil po připravených schůdcích a rázně trhl odsouzencovou hlavou na pravou stranu. Bylo po všem.

Záchvěvy umírajícího těla zakrátko ustaly a přítomní soudní lékaři konstatovali smrt. Kat zatím soudní komisi podal hlášení o vykonání rozsudku. Celý akt popravy trval tři minuty.

Po skončení chmurného divadla oslovil všechny přítomné kněz, páter Šrámek, jemuž se odsouzenec před smrtí zpovídal. Kněz uvedl, že pachatel se kál a upřímně litoval svých činů. Zároveň jej požádal, aby po jeho popravě všem přítomným řekl, že on třetí vraždu, z níž byl původně obviňován, nespáchal. Na knězův pokyn se všichni přítomní nahlas pomodlili Otčenáš a posléze se dav z nádvoří věznice začal zvolna rozcházet. Smutný případ mrtvých milenek byl u konce.

Příběh z křivoklátských lesů

Naše vyprávění nás zavádí do nevelké osady s biblickým názvem Nazaret blízko Smečna, v temných hvozdech nedaleko slavného křivoklátského hradu.

Roku 1898, kdy příběh začíná, bydlili tu v malém domku manželé Josef a Anna Otcovských. Byli spolu oddáni už skoro třináct let a v nynějším domě žili asi dva roky. Josef Otcovský byl horník a ze všech sil se snažil uživit svou rodinu, do níž patřila mimo jeho ženy ještě třináctiletá nevlastní dcera Marie. Jeho žena ji měla za svobodna, a když se s ní pak Otcovský oženil, uznal Marii za vlastní. Rodina si žila vcelku spokojeně a sama Anna Otcovská později přiznala, že si neměla nač stěžovat. Jenže, jak už to v životě bývá, neštěstí se k lidem blíží právě ve chvílích, které se jim zdají bezstarostné.

V létě roku 1898 se Josef Otcovský v dolech seznámil s mladým, tehdy jednadvacetiletým horníkem Janem Šimánkem. Natolik si jej oblíbil, že mu nabídl ubytování ve svém domě. Obydlí Otcovských sestávalo jen z kuchyně a pokoje, a tak měl host lůžko v kuchyni, zatímco rodina spala v pokoji. Musíme ovšem hned přiznat, že Otcovský se v povaze svého hosta krutě zmýlil. Šimánek byl lehkomyslný člověk a hned po svém příchodu jeho oči mlsně utkvěly na manželce hostitele. Ani paní domu nebyl pohledný mladík lhostejný a dlouho vzdorovat nevydržela. Oddala se svému novému milenci už týden poté, co se k nim nastěhoval. Později se jejich styky staly téměř pravidelnými.

Josef Otcovský nebyl slepý a jeho tušení o poměru manželky s jejich podnájemníkem se záhy potvrdilo. Jednou je dokonce nachytal „v důvěrném rozhovoru“ v kuchyni domu a svého nájemníka několikrát přetáhl holí. Začal jej vyhánět z domu, ale když se na Šimánkovu stranu postavila i jeho manželka, nechal křiku a raději odešel do hostince. Postupně to tak dělal čím dál častěji.

Zatímco Otcovský seděl v hospodě a prokládal střídavě pivo žitnou kořalkou, oba milenci se radili, co by měli teď udělat. O tom, že by snad svého milostného poměru měli zanechat, však nikdo z nich vůbec nepřemýšlel. Místo toho rovnou začal Šimánek mluvit o tom, že by bylo nejlepší nějak se starého Otcovského zbavit. Nejsnáze by se to prý dalo udělat tak, jako to dělají zloději, když jdou v noci krást prasata. U nosu spící oběti se naráz rozškrtne celá krabička zápalek, nečekaně probuzený člověk se nadechne a tím i zadusí. Otcovské se tento způsob nezdál spolehlivý a tu si vzpomněla, že nedávno kdesi v Libušíně nějaká Šaldová prý při rozdělávání ohně v kamnech použila petrolej, a to tak nešikovně, že se na ní při tom vznítily šaty a ona uhořela. Šimánek sice ještě navrhoval, že by mohli Otcovského otrávit přidáním jedu do piva, ale Otcovské se nápad s petrolejem tak zalíbil, že už u něj zůstalo.

Otec rodiny o těchto plánech nic netušil. Snad se ještě pořád snažil rodinnou krizi nějakým způsobem urovnat. V neděli 30. října 1898 se rozhodl, že si s manželkou otevřeně promluví. Vytkl jí celý její nemanželský vztah a také její důvěrné chování k milenci, které už neskrývala ani na veřejnosti. Minulou neděli totiž byla Anna Otcovská s Šimánkem na tancovačce a tam se k němu tak vinula, že si toho ostatní tanečnice a tanečníci nemohli nevšimnout. Jedna z nich, dělnice Eva Háčková, která s potěšením šířila podobné zvěsti, to pak roznesla po okolí, ovšem tak, aby se to doneslo i k starému Otcovskému. Ten ovšem zuřil, a nyní tedy měl zato, že je čas si s manželkou vážně promluvit. Když své ženě hlasitě vyčetl její chování, ona před ním klekla na kolena a řekla mu, aby si tedy dělal s Šimánkem, co chce. Otcovský proto stanovil, že jeho nájemník musí nejdéle do 14 dnů z jeho domu odejít. Netušil, že jeho žena v této chvíli hraje komedii a že se ve skutečnosti pod hrozbou odchodu svého milence právě definitivně odhodlala k činu.

Když se její muž takto rozhodl, považoval celou věc za vyřešenou, vzal čepici a odešel do Lomíčkovy hospody, kde se nečekaně potkal se svým sokem. Dost drsně ho vyzval, aby se Šimánek z jeho domu co nejdříve odstěhoval, posadil se ke stolu a poručil si žitnou. Když ji vypil, objednal si hned další a pak ještě jednu, aniž si přitom všiml, že Šimánek zatím z hospody odešel.

Mladík ovšem nezamířil nikam jinam než právě do jeho domu, kde hned vyzvonil své milence, že je mu vyhrožováno odchodem. Oba se shodli, že s odstraněním starého Otcovského už nemohou déle otálet.

Anna Otcovská už měla v kuchyni připravenou velkou láhev petroleje. Spolu se svým milencem předpokládala, že její muž bude po návratu více či méně opilý, a tak budou moci snadno provést svůj vražedný plán. Chtěla však mít jistotu, proto když nyní s milencem takto rozhodli o smrti manžela, poslala Šimánka zpět do hostince, kde měl dohlédnout na to, aby její muž přišel domů co nejvíc opilý.

Šimánek splnil svůj úkol spolehlivě. V hospodě se na Otcovského tvářil přívětivě a objednával jednu rundu za druhou. Při návratu domů se manželu už pořádně pletly nohy, ale přesto ještě projevil přání zastavit se na chvíli u sousedů, manželů Ungrových, s nimiž pak nakonec přišel až domů. Tady se všichni posadili kolem stolu, popíjeli, smáli se a žertovali, zejména Šimánek stále popichoval svou budoucí oběť, o jejíž smrt tolik stál. Otcovská neustále vybízela svého muže, aby jen více pil, uvařila mu kávu s rumem a později ještě znovu poslala pro pivo.

Kolem osmé hodiny Ungrovi odešli domů a manželka se svým milencem odstrojili téměř bezvládného manžela, kterého uložili v kuchyni na slamník. Pak spolu odešli do předsíně, kde se shodli, že teď nastala rozhodná chvíle pro vražedný čin. Šimánek sice ještě několikrát přemlouval Annu, že by to přece jenom měli zkusit se zapálenými sirkami, ale Otcovská na to nechtěla spoléhat. Petrolej a následná smrt v plamenech se jí zdály daleko jistější. Jen se ještě dala svým milencem ubezpečit, že po provedeném činu ji ani dítě neopustí a že se o ně bude dobře starat. Šimánek jí to slíbil a řekl, že buď po vražedném činu spolu utečou do Němec, kde měl švagrovou, nebo se ukryjí v Hostivicích na statku, kde sloužil jeho otec.

Potom nadešla rozhodná chvíle. Šimánek prošel do svého pokoje, kde ulehl na svou postel. Anna Otcovská v kuchyni přistoupila ke svému tvrdě spícímu muži a postavila vedle něho petrolejovou lampu. Předpokládala, že v následujících chvílích její muž lampu převrhne a ona tak bude moci tvrdit, že se vlastně zapálil sám.

Vyndala ze skříně velkou láhev petroleje a celý obsah vylila na pokrývku, jíž byl její muž přikryt. Vytáhla zápalky. V poslední chvíli ještě jednou zaváhala, ale pak rázně škrtla sirkou a vhodila ji na pokrývku nasáklou petrolejem. Poté bleskově, na nic se neohlížejíc, skočila do pokoje, zavřela za sebou dveře a ulehla na postel ke spící dceři.

Dcera Marie byla uprostřed spánku náhle probuzena silnou září, která byla skrze prosklené kuchyňské dveře dobře vidět. Seskočila z postele, rozrazila dveře do kuchyně a zde spatřila hrozný obraz: její otec stál uprostřed kuchyně a hořel velkými plameny. Jejím pokřikem „Tatínek hoří!“ se „probudila“ naoko spící matka, která se tvářila, že chce svému muži pomoci. Vstala z postele, ale než vešla do vedlejší místnosti, postála ještě chvíli u dveří, aby se ubezpečila, že oheň vykoná své ničivé dílo. Teprve pak vstoupila do kuchyně.

Josef Otcovský zatím hořel na celém těle. Mluvit už nemohl, jen zasípal: „Mámo, pomoz mi!“ Otcovská z něho tedy začala stahovat hořící košili, zatímco dcera vyběhla ven před dům, kde volala o pomoc. Šimánek ze svého lůžka vůbec nevstal, klidně ležel, díval se na hořícího a bolestí se svíjejícího Otcovského a tvářil se, jako by se ho to netýkalo. Teprve na opakovaný křik dcery Marie vstal a vychrstl kbelík vody směrem k hořící postavě. Zasáhl však jen její nohy, protože oběť, šílená bolestí, mezitím vyběhla do předsíně a pak ven před dům. Zde se záhy objevili křikem probuzení sousedé, manželé Ungrovi, kteří se Otcovskému snažili pomoci. Unger jej polil vodou a jeho žena nešťastníka zabalila do mokré pokrývky. Bolesti však byly nesmírné a Otcovský podle pozdějších svědectví volal: „Lidi, kdo mne máte rád, pomozte mi a zabijte mne!“ Hořící ubožák byl konečně uhašen. Pak ho odtáhli zpět do domu, kde jej uložili na postel.

Jeho žena se o něj naoko úzkostlivě starala, ale přitom se jej v přítomnosti sousedů nezapomněla hlasitě zeptat, zda si v kuchyni svítil petrolejovou lampou. Její muž, trápený hroznými bolestmi, ani přesně nechápal, na co se jej Anna ptá, a bezmyšlenkovitě přikývl.

Přivolaný lékař z Libušína, MUDr. Lukeš, se dostavil brzy. Našel nešťastníka skučícího bolestí a obaleného hadry namočenými v oleji. Kůže na celém těle byla kromě hlavy spálena a nikde nebylo kousek zdravého místa, takže lékař marně hledal, kde byl mohl ubožákovi vpíchnout injekci morfia pro zmírnění bolestí. Nakonec se to sice přece jen podařilo, ale lidská pomoc tu už stejně byla marná. Kolem páté hodiny ráno Josef Otcovský ve velkých bolestech zemřel.

Anna Otcovská i se svým milencem byli sice prvními podezřelými, protože o jejich poměru se všeobecně vědělo, ale žádné důkazy jejich viny se zatím nevyskytly, a tak bylo toto řízení posléze zastaveno.

Vražda přesto oběma žádné štěstí nepřinesla. Jejich společný nepřítel Josef Otcovský už nežil, a tak teď měli víc času na sebe, jenže přitom stále více vynikala rozdílnost jejich povah a vznikaly rozbroje.

Na Nový rok 1899 přinesla si Otcovská z hornické podpůrné pokladny příspěvek 50 zlatých a zamkla jej v kuchyni do stolu. Šimánek to viděl a už po krátké chvíli se snažil tuto zásuvku vylomit, aby se dostal k penězům. Když to jeho milenka spatřila, vzala na něj nůž, on ji ale uchopil za vlasy a kopl do slabin. Skončilo to prudkou a nenávistnou rvačkou. Jejich společný život tak probíhal skoro každodenně s kulisou příkrých slov, posměšků a zloby. Otcovská při těchto hádkách na Šimánka hlasitě křičela, že jej oddělá, jako oddělala svého muže, její milenec jí zas vyhrožoval, že jí vyřízne jazyk a pak ji zabije.

Tento hlasitý pokřik nemohl uniknout okolním sousedům, kteří na podezřelé výroky upozornili četníky. A tak se dne 17. ledna 1899 četnický závodčí František Stehno v doprovodu starosty vydal do domku Otcovských, aby zde zjistil skutečný stav situace. Leč běh věcí byl rychlejší.

Když jej Anna Otcovská spatřila oknem, chtěla si rychle proříznout žíly na ruce, ale tento pokus o sebevraždu byl záhy zmařen. Když jí pak starosta přislíbil, že se postará o její dceru, přiznala se nakonec Otcovská k vraždě svého muže. Její milenec Šimánek kapituloval jen o několik hodin později.

Dne 11. března 1899 se před budovou soudu na pražském Karlově náměstí tísnily davy. Veřejnost byla právem zvědavá na ženu, která dokázala sprovodit svého muže ze světa tak krutým způsobem. Všichni zájemci, kteří před budovou čekali už od šesté hodiny ranní, se ani do soudní síně nevešli, a museli tedy zůstat před vraty na ulici. Přelíčení bylo zahájeno v 9 hodin a celé jednání řídil pevnou rukou rada zemského soudu Mayer. Otcovskou hájil advokát JUDr. Kliment, Šimánka JUDr. Körner.

Do soudní síně byla jako první přivedena Anna Otcovská. Měla na hlavě černý šátek a její drobná postava se stále otřásala pláčem. Její milenec Šimánek, který před soudem vypadal jako nedospělý výrostek, měl na sobě zelené myslivecké šaty. Zatímco jeho milenka po celou dobu jednání ronila slzy, Šimánek se tvářil lhostejně a ani nehnul brvou. Jako by se jej celá věc vůbec netýkala. V některých chvílích se dokonce občas usmál, což velmi popudilo předsedu soudu.

Před porotou se začal odvíjet celý tento příběh lásky a zrady. Otcovská i přes stálý pláč uvedla o svém muži, že hodně pil, hrál karty a zacházel s ní hrubě, protože stále nemohla mít další děti. Prý jí kvůli tomu nakonec sám dohazoval chlapy, mezi nimi i mladého Šimánka. Zároveň se hájila tím, že je nemocná, prý už od mládí mívá záchvaty, kdy neví, co se s ní děje. Během předchozího vyšetřování však nic takového neuvedla, a tak soud nyní považoval toto tvrzení za účelové a neuvěřil mu. Obžalovaná před soudem nejprve uvedla podrobně všechny své skutky během vraždy a teď by najednou chtěla tvrdit, že má záchvaty a na nic se nepamatuje? Tento tah tedy obžalované nevyšel.

Šimánek sám sebe před soudem líčil div ne jako oběť své zvrhlé milenky. Prý již týden potom, co se do jejich domu nastěhoval, poslala dceru z domu pryč a lákala ho do postele. On prý na ni v tu chvíli koukal jako blázen. Na otázku předsedy soudu, jestli se pak stali milenci, musel však Šimánek, ač nerad, přiznat, že ano. Jinak ale prý vražda Otcovského byla zcela v režii jeho ženy, on s tím nemá nic společného. Jemu údajně Otcovský ničím neublížil, tak proč by jej měl zabíjet?

Následoval výslech dalších svědků. Mladá Marie Otcovská, dcera obžalované, se vzdala svědectví, ale zato Anna Ungrová, třiapadesátiletá manželka horníka ze Smečna, sousedka Otcovských, přesně a pravdivě popsala soudu celý běh událostí onoho tragického večera a zejména přehnaně dojemnou scénu, kdy se Otcovská ptala na kolenou svého umírajícího muže, kdo by mu to asi mohl udělat. Tato scéna musela být natolik nevěrohodná, že si toho Ungrová i v té dramatické chvíli nemohla nevšimnout. Pozorné ženské oči sousedky také zaznamenaly, že Otcovská se sice u lůžka svého umírajícího muže stále tváří, že pláče, ale žádné slzy ve skutečnosti nebyly vidět. Bylo prý to jen divadlo. Navíc jí už několik týdnů předtím Otcovská v řeči pravila, že její muž tu asi už dlouho nebude. Otcovský si prý stále stěžuje na bolesti hlavy a sám prý jí koupil látku na černé smuteční šaty.

Pohled na Smečno počátkem 20. století. Ze sbírek Městského muzea v Netolicích.

Porota měla v tomto ostře sledovaném případu záhy jasno. V deset hodin večer se porotci odebrali k poradě, která trvala jen půl hodiny. Po jejich návratu do jednací síně si mohli všichni přítomní vyslechnout verdikt: oba obžalovaní jsou vinni zločinem úkladné vraždy. Soud pak na základě výroku poroty odsoudil Annu Otcovskou k trestu smrti provazem a Šimánka na 20 let těžkého žaláře, zostřeného v pravidelných intervalech půstem a samovazbou.

Císař později udělil Otcovské milost a trest smrti jí byl změněn na doživotní žalář. Tak tedy skončil smutný příběh jednoho manželství na malé vsi v temných křivoklátských lesích.

Noční přízraky

Náš příběh se odehrává v nevelké obci Láz blízko Strakonic. V době vyprávění ještě nezačalo vylidňování venkova, jako je tomu teď, a tak Láz měl onoho roku 1899 celkem 36 domů, ve kterých žilo 235 obyvatel, vesměs se hlásících k české národnosti. Byla to běžná vesnice těch časů, kde žili lidé chudí i bohatí, hodní i zlí, zdraví i nemocní.

Jedním z těch posledně jmenovaných byl rolník František Slaník. V době našeho příběhu se mu blížila šedesátka, ale tělesné zdraví mu sloužilo dosud dobře, a tak v hospodářství zastal sám všechny potřebné práce. Slaník žil spořádaně na rodné chalupě se svou skoro stejně starou sestrou, která mu vedla domácnost. Nikdy se neoženil, což zdejší sousedé zpočátku kvitovali s podivem, ale posléze si na to zvykli. Slaník ostatně za zdmi své usedlosti vedl tichý a nenápadný, skoro by se dalo říci nudný život, který plynul bez senzací a nezavdal tak místnímu obyvatelstvu žádnou příčinu ke klepům a pomluvám. Sousedé se pomalu, ale jistě přestali o Slaníka starat, protože stárnoucí rolník nebyl ničím zajímavý. V hospodách té doby se probírala daleko zajímavější témata: právě probíhající búrská válka v jižní Africe, nedávná vražda rakouské císařovny Alžběty v Ženevě, kterou italský anarchista Luccheni probodl naostřeným pilníkem, nebo nadcházející poprava loupežného vraha Pagáče v Olomouci. To byly ty pravé senzace, které tehdy v hostinci u piva přetřásal kdekdo. Koho by tedy zajímalo, že ten tichý soused Slaník žije pečlivě zamčen doma a na veřejnosti se objevuje vždy jen jednou za několik týdnů, přičemž v takové chvíli, kdy konečně otevře dveře zamčené na několik zámků, se nejdříve pořádně rozhlédne, zda venku za nimi někdo nečíhá. Sousedé ze vsi toto jeho počínání už dobře znali a považovali Slaníka za neškodného podivína. A že se doma stále jen zamyká? Aspoň mu nikdo nic neukradne, vždyť dneska chodí světem spousta darebáků. Je správné, že je soused tak opatrný.

Někdy počátkem dubna roku 1899 se František Slaník rozhodl, že prodá krávu. V jeho hospodářství byly totiž dvě a on usoudil, že mu jedna stačí. Prodej či nákup krávy byl v oněch dobách hospodářský čin velkého významu, vždyť dobytče tehdy představovalo pro mnoho venkovských rodin veškerý majetek a vlastnictví krávy představovalo na vesnici důležitý stupeň ve zdejší hierarchii. Kdo měl doma v chlévě krávu, to už nebyl jen tak někdo. Mnohé venkovské rodiny pečlivě střádaly haléř k haléři a korunu ke koruně, aby si mohly jednou zakoupit tento strakatý doklad své zámožnosti.

Slaník si prodej krávy doma po několik týdnů rozmýšlel, až se nakonec onoho dubnového rána rozhodl. Pečlivě se oblékl, došel do chléva pro kravku, ještě naposledy ji popleskal po hřbetě a pak ji vyvedl ze vrat. Nazpět se už vrátil sám. Byl spokojen. Za prodanou krávu utržil poměrně slušné peníze, které přinesl domů, ještě jednou je přepočítal a poté je ve světnici uložil do truhly, kterou dobře uzamkl. Několikrát denně a nejméně i jednou za noc pak přicházel k truhle, zkontroloval zámek, poté jej odemkl a pečlivě zkoumal, zda mu něco z těchto peněz nechybí.

Byl opatrný. Přestože mezi lidi moc nechodil, slýchal občas o různých zločinech, krádežích a loupežích, ba dokonce i o loupežných vraždách. A čím více takových zpráv o zločinech k němu proniklo, tím více se František Slaník začínal bát, že se i něj zaměří pozornost nějakého takového zlosyna. Patrně se jednalo o nějakou formu psychické nemoci, možná schizofrenie, která stále sílila, aniž si toho ovšem v okolí někdo všiml. František Slaník si čím dál častěji začal namlouvat, že jeho usedlost přepadnou lupiči, poberou mu v truhle uložené peníze a jeho sestru zavraždí.

Taková představa jej děsila a ve dne i v noci jej tížila v týle jako olovo. Často se rolník budil uprostřed noci zpocený a vyděšený hroznými sny, zatímco jeho sestra klidně spala ve světnici na druhé posteli. Slaník v takové chvíli vstal z lůžka, přistoupil ke spící sestře a chvíli ji starostlivě pozoroval. Když se pak ubezpečil, že sestra klidně a pravidelně oddychuje, ulehl nakonec zpět do své postele a usnul, aby byl po nějakém čase znovu probuzen hroznou představou vpádu lupičů, kteří mu jdou ukrást peníze za krávu a zavraždit sestru. Jenže tomu on zabrání! Zachrání sestru před smrtí z rukou lupičů, i kdyby ji měl zabít sám! Ano, tak to udělá!

Nikdo z jeho okolí nemohl tušit, co se ve zmatených představách honí hlavou tichého podivína. Až pak přišla osudná noc dne 13. dubna 1899. František Slaník měl opět jeden ze svých hrozných snů o vpádu lupičů a vraždě své sestry. Posadil se na posteli a stíral si z čela studený pot. Potom se trochu zmateně rozhlížel po světnici, a tu ve slabém svitu měsíce padl jeho zrak na sekeru stojící v koutě. V tu chvíli mu náhle projela hlavou myšlenka, že už nastal ten správný čas. Odhodlaně tedy vstal ze své postele a zamířil do rohu, kde pevně uchopil násadu sekery. Byla noc, celá vesnice klidně spala, a tak nebyli žádní svědkové toho, jak František Slaník přistoupil k posteli své spící sestry a několika ranami do hlavy ji ve spánku zabil.

Pak jednal zcela mechanicky. Mrtvé tělo svlékl, umyl, oblékl do svátečních šatů a opět položil do postele. Na stole napsal dopis, ve kterém vylíčil, jak zachránil sestru před hroznou smrtí z rukou lupičů, a ráno se odebral k svému bratrovi do Domanic. Předtím ještě doma zabil svého psa, kterého pak vhodil do jámy a zaházel hlínou. Snad se mu zdálo, že tímto způsobem skoncoval se svou minulostí.

Zatímco mu v Domanicích bratrova nic netušící rodina chystala snídani, Slaník zde tichým, naprosto nevzrušeným hlasem vyprávěl, co minulé noci doma vykonal. Bratr i jeho rodina v první chvíli jeho slovům nevěřili a domnívali se, že si Slaník vymýšlí. Když ale švagr stále trval na svém, bratr se nakonec rozhodl, že tak vážnou věc si nemůže nechat pro sebe. Rychle se oblékl a vydal se do Radomyšle, kde byla nejbližší četnická stanice. Také četníci zpočátku této zprávě nevěřili, nicméně rozhodli se celou věc prošetřit, a tak se vydali do Lázu. Vstoupili do ztichlé světnice a vzápětí pochopili, že jejich cesta nebyla zbytečná. Na posteli zde leželo mrtvé tělo Slaníkovy sestry. Mrtvola byla umyta a oblečena do svátečních šatů. V rukách, které měla nebožka zkříženy na prsou, spočíval růženec. Tuto pochmurnou scénu ticha a smrti rušily jen krvavé stříkance na polštáři.

Pak už měly věci rychlý spád. Když se četníci v Lázu přesvědčili, že Slaník nelhal, zamířili obratem zpátky na statek v Domanicích. František Slaník, rolník a nyní už také vrah, zde stále klidně seděl ve světnici a kolem něho zamlkle postávala bratrova rodina. Poté, co se otevřely dveře a na prahu se objevili četníci, se rodině viditelně ulevilo. Vždyť vražda je vražda.

Četníci Františka Slaníka na místě zatkli a provedli ihned krátký výslech. Pachatel se jim bez nejmenších vytáček přiznal, a tak jej hned poté eskortovali do vyšetřovací vazby strakonického soudu. Do Strakonic to nebylo daleko, proto už odpoledne v pátek dne 14. dubna za Františkem Slaníkem zapadly dveře vězeňské cely. Ráno dalšího dne měl být vrah své sestry předveden před vyšetřujícího soudce. Leč k tomu už nedošlo.

František Slaník se totiž nebál své vlastní smrti. Jediné, čeho se bál, bylo to, že jeho usedlost přepadnou lupiči, ukradnou peníze, které utržil za krávu, a zavraždí přitom jeho sestru. Když teď už lupiči jeho sestru nemohli zavraždit, pokládal hlavní smysl svého života za splněný. Ve své cele si proto oné páteční noci po odchodu dozorce svlékl kalhoty, uvázal si je kolem krku a na vztyčené dřevěné pryčně se oběsil. Když dozorce druhý den ráno otevřel jeho celu, objevil už jen Slaníkovu ztuhlou mrtvolu. Tělo bylo přesně podle služebních předpisů předáno soudním lékařům k pitvě, ale ta o duševní chorobě mrtvého žádné poznatky nepřinesla.

Slaníkova usedlost v Lázu osaměla. Peníze za prodej krávy, které byly uloženy v truhle a nepřímo způsobily celou tragédii, obdržela rodina Slaníkova bratra, u níž snad, jak pevně doufám, posloužily konečně nějaké dobré věci. Jen sousedé si pak za dlouhých večerů místo o vraždě císařovny v Ženevě tiše vykládali o tom, jaká hrozná věc se stala v jejich dosud tak klidné vsi.

Vesnický román

Moravská obec Ruprechtov nedaleko Vyškova, o níž máme první zprávy už z roku 1446, patřila na konci 19. století mezi velké vesnice. Roku 1900 tu bylo napočítáno celkem 192 domů, ve kterých tehdy žilo 1287 obyvatel. Žili tu bohatí sedláci i chudí podruzi, zámožné selky i nuzné děvečky, lidé mladí i staří, hodní i zlí. Tak už to na světě bývá.

Ruprechtov byl běžnou vesnicí, jakých byly tehdy na sklonku 19. století u nás tisíce. Sedláci se tu starali o svá pole, jejich manželky o stůl a kuchyni ve statku, čeledíni a děvečky o hrubší práci v hospodářství a pan farář o to, aby mysl všech směřovala k Bohu. Lidé zde žili obyčejnými, všedními starostmi a jen zřídka se dali vyrušit ze své každodenní práce. Leč v prosinci roku 1899 bylo všechno jinak. Celá ves byla vzhůru nohama a ze vrat jednotlivých statků vybíhali sousedé, či lépe řečeno, hlavně sousedky. Na návsi se pak tvořily živě diskutující hloučky, jejichž členové se vzájemně mísili, aby pochytali co nejvíce podrobností. Aby také ne, vždyť vraždu v jejich vesnici nepamatovali ani ti nejstarší usedlíci. Abychom však vylíčili přesně, co se vlastně stalo, musíme se chtě nechtě vrátit o několik let nazpátek.

Někdy kolem roku 1895 přišla na statek ruprechtovského sedláka Františka Gottwalda mladičká dívka, téměř ještě dítě. Jmenovala se Anna Kratochvílová a byla sirotkem. Rodiče jí nedávno zemřeli, proto nyní nastala otázka, kam se dívka poděje. Zdálo se však, že štěstí se na dívku přece jen usměje, protože manželé Gottwaldovi byli její vzdálení příbuzní, a tak se rozhodli vzít si děvče k sobě. Bylo to v dané chvíli lepší než umístit dívku někam do ústavu. Anička totiž byla invalidní. Byla hluchoněmá a v takovém případě by jinak v běžném životě těžce hledala uplatnění. Takto však přišla na Gottwaldovic statek, kde se k ní sedlák i jeho žena chovali velmi dobře. Dívka měla co jíst a kde spát, a pokud jí sedlák svěřil některé domácí práce, nedělalo jí to žádnou potíž, naopak byla ráda, že se může svým opatrovníkům nějak odvděčit.

Ubíhaly dny, měsíce a nakonec i roky. Anička dospívala a její okolí si s překvapením všimlo, že z dítěte se náhle stala mladá žena, navíc velice pohledná. Dnes bychom patrně řekli, že to byla holka jako lusk. Byla tak pěkná, že i mladý František, syn hospodáře, na ní mohl oči nechat. Je ovšem pravda, že František Gottwald mohl oči nechat skoro na všech mladých dívkách ve vsi. Měl pro ženy slabost, zřejmě podle přísloví „Někdo má rád vdolky, jiný zase holky!“, a navíc jistě vědomě trochu využíval svého společenského postavení. Byl přece ze statku, hospodářův syn a budoucí dědic! Není tedy divu, že se na všechny dívky a zejména na děvečky ve statku díval tak trochu jako na svůj majetek. Strach o zaměstnání je zlá věc a před sto lety to nejspíš nebylo jiné. Děvečky tedy mladému pánovi asi jen zřídka řekly NE.

Díky tomu platil mladík ve vsi za velkého záletníka a bohatě této pověsti využíval. I když mu bylo teprve šestadvacet let, měl už s jistou Annou Boraňovou dvě nemanželské děti. Jeho rodiče ovšem tuto vášeň svého syna pro mladé dívky viděli neradi. Dbali o dobrou pověst rodiny a synek jim v tomto směru přidělával mnoho starostí. Vždyť v 19. století a ještě k tomu na vesnici mít nemanželské dítě, to znamenalo velkou hanbu a také ovšem permanentní pomluvy v celém okolí. Největší ostuda vždycky ulpěla na dívce, které se to stalo, ale ani její partner jedovatým poznámkám neunikl. Mladému Gottwaldovi to snad tolik nevadilo, ale o to hůř to nesli rodiče. Proto se staří Gottwaldovi rozhodli, že takhle už to dál nejde. Existovalo nakonec jen jediné řešení. Synáček se prostě ožení a všechno bude zase v pořádku. Začala se tedy chystat svatba s bohatou selskou dcerkou. Jenže mladý pán měl psáno ve hvězdách, že svým rodičům přidělá v životě ještě hodně vrásek i slzí.

Už nějaký čas předtím se totiž staré Gottwaldové zdálo, že její syn se nějak podezřele točí kolem jejich hluchoněmé schovanky. Ženy mívají v takových případech velmi dobrý zrak, a tak si Gottwaldová začala syna více všímat. Záhy věděla, že se nemýlila. Bylo nad slunce jasnější, že její syn má milostné pletky s hluchoněmou Aničkou.

Stará Gottwaldová se tentokrát na svého syna opravdu rozzlobila. Tak ono mu nestačí, že už má dvě nemanželské děti? Nenechá na pokoji žádnou sukni, a když mu konečně obstarají s takovou námahou bohatou nevěstu, začne si známost s hluchoněmou děvečkou. To si opravdu nemůže dát pokoj? Jak dlouho se jim, Gottwaldovým, bude celá vesnice smát?

Mladík byl však na výčitky tohoto druhu zvyklý a z matčiných slov si zpočátku mnoho nedělal. Záhy měl však pochopit, že tentokrát je situace vážnější. Měl před svatbou, a jestli jemu byl další vývoj situace lhostejný, jeho rodičům rozhodně nikoli. Vytýkali mu jeho chování každou chvíli, ráno, odpoledne i večer, až se mladíkovi toto neustálé kázání začalo zajídat. Pochopil, že musí něco udělat. Navíc už věděl to, co jeho rodiče zatím ještě netušili – že jeho vztah k Aničce nezůstal bez následků a dívka je v jiném stavu. Bylo mu jasné, že jestli se to dozvědí jeho rodiče, bude doma hotové pozdvižení. A tak začal přemýšlet, co podnikne.

Že by si snad svedenou dívku měl vzít za ženu, to vůbec nepřipadalo v úvahu. On, budoucí dědic na gruntě, že by se oženil s hluchoněmou děvečkou? Ne, to rozhodně nikoli. Ale co kdyby jeho těhotná milenka náhle někam zmizela… Vždyť to byla jen děvečka, nikdo by se po ní moc nesháněl.

Jak tak přemýšlel, pojednou dostal nápad. Nejprve se toho sám zděsil, ale ta myšlenka se mu posléze vracela znovu a znovu, až se jí v duchu nakonec přestal bránit. Ano, tak to udělá. Potom už bude mít klid. Zbaví se své milenky stůj co stůj.

V sobotu 2. prosince 1899 napsal Aničce na lístek (jinak s ní totiž komunikovat nemohl), že on má jít toho dne k večeru naproti svému otci kousek za vesnici. Otec prý ponese domů uzené maso, jeho náklad je těžký, a tak mu má pomoci. Jestli tedy Anna chce, může jít večer s ním. Za odměnu prý dostane kus uzeného. Dobře věděl, že dívka má uzené maso velmi ráda.

První část jeho plánu se zdařila. Anička ochotně přikývla, že ano, že s ním večer půjde. Kolem šesté hodiny odpolední toho dne byla už tma, jak to v prosinci v tento čas bývá. Oba mladí lidé vyšli z brány Gottwaldovic statku. Po chvíli zahnuli na málo prošlapanou pěšinu. Mladík kráčel před dívkou a stále po očku pozoroval, zda jde Anička za ním. Dívka důvěřivě šla v jeho stopách, a když se na ni ohlédl, vesele se na něj usmála. Mladík v tu chvíli málem ztratil odvahu, a tak se jen otočil a zarputile rázoval dlouhými kroky kupředu. Po nějaké chvíli jej výčitky svědomí opustily.

Kousek za Ruprechtovem, u cesty do Drnovic, byl rybník a mládenec o něm dobře věděl. Založil na tom svůj plán. Trvalo nějakou dobu, než sem s Aničkou došli, ale nakonec přece jen stáli na břehu a dívali se na lesklou hladinu. Tato poklidná chvíle však netrvala dlouho. Mladík se náhle otočil k dívce, strhl ji k zemi a začal ji škrtit. Než se kdo nadál, vhodil ji do ledové vody. Vše se událo tak rychle, že dívka, která zákeřný útok nečekala, nedokázala udělat pro svoji záchranu vůbec nic. Plavat neuměla, a protože byla němá, o pomoc volat nemohla. Několik okamžiků se bezmocně zmítala v ledové vodě, ale síly jí rychle docházely. Ještě jednou, dvakrát zalapala po dechu a pak se nad ní hladina zavřela. U rybníka se onoho prosincového večera opět rozhostilo ticho. Mladý vrah ještě krátce sledoval, zda se dívka někde ve vodě neobjeví, a když se tak nestalo, úprkem se rozběhl domů, aby jeho chvilková nepřítomnost nebyla zpozorována.

Kterýsi náhodný chodec, jenž se ráno ubíral po hrázi drnovického rybníka, spatřil ve vodě nehybné tělo. Doběhl tedy zpět do Ruprechtova, kde způsobil poplach. Už v krátké chvíli se u rybníka objevila celá spousta zvědavců, z nichž dva se posléze odhodlali vlézt do ledové vody a mrtvolu vytáhnout. Mrtvé tělo ležící na břehu vzbuzovalo lítost, vždyť Aničku všichni lidé ve vsi dobře znali jako hodnou a pracovitou dívku, která nikdy nikomu neublížila.

Četnické uniformy roku 1917. Stará pohlednice ze sbírek zájmového sdružení Četnická pátračka Praha.

Všeobecně se soudilo, že se jedná o nešťastnou náhodu, že mladá dívka ve tmě vlastní neopatrností sklouzla ze břehu do vody a utopila se. Leč když následující den, tedy 4. prosince, přivolaná soudní komise mrtvolu prohlédla, objevila na dívčině hrdle stopy škrcení. Verze o nešťastné náhodě byla rychle opuštěna. Krátce poté proběhla soudní pitva. Ta potvrdila, že Anička byla před utopením škrcena, a zároveň prokázala, že dívka byla v pátém měsíci těhotenství. To soudní komise správně vyhodnotila jako pravděpodobný motiv vraždy a zakrátko už bylo také známo, že otcem dítěte je mladý Gottwald z Ruprechtova.

Vězení na Mírově počátkem 20. století. Snímek ze sbírek Kabinetu historie a dokumentace Vězeňské služby ČR.

Když na něj pak komise uhodila, bez velkých vytáček se přiznal, že měl s děvečkou dítě a kvůli tomu ji utopil. Dělal dojem, že si z toho nic moc nedělá a že vlastně ani nechápe, proč je kolem dívčiny smrti takový povyk. Prosím vás, vždyť to byla jen děvečka! Byl proto velmi udiven, že členové komise jeho názor nesdílejí a že jej s řetízky na rukou četník odvádí k brněnskému soudu.

Brněnský porotní soud zasedl dne 5. února 1900. Soudu předsedal vrchní rada Schiml, žalobu zastupoval náměstek státního zástupce, dr. Zapletal, nositel rytířského titulu. Soud pozorně vyslechl všechny svědky a správně vyhodnotil souvislosti tohoto smutného případu. Porotci se po krátké poradě jednomyslně usnesli, že František Gottwald je vinen, a soud jej poté odsoudil k trestu smrti provazem.

Po sebejistém výrazu mladého sedláka nyní už nebylo ani památky. Když jej dozorci odváděli ze soudní síně, kde seděli jeho plačící rodiče, třásly se pod ním nohy a jeho tvář byla bílá jako křída. Bojoval však jen se svým strachem a s úděsem před šibenicí. Na svou mrtvou milenku si v této chvíli vůbec nevzpomněl.

Výstřely v zimní noci

Třebechovice pod Orebem, které se ve světě proslavily především díky svému známému betlému, jsou poklidné město a jistě byly takové i v minulosti. Zdejší obyvatelé se kolem roku 1900, kdy se zde odehrává náš příběh, poctivě věnovali svým řemeslům a žili většinou svůj život řádně a spořádaně. Leč město tehdy mělo už skoro 4000 duší, a tak by bylo divné, kdyby se mezi nimi nenašla alespoň jedna černá ovce.

Noc z 3. na 4. prosince 1899 byla chladná, jak ostatně prosincové noci bývají. K večeru se na třebechovické ulice snesl poprašek čerstvého sněhu a zdejší domy i náměstí dostaly ten správný idylický zimní ráz. Večer už pokročil a za okny jednotlivých domů, odkud se až dosud linulo světlo, se nyní postupně setmělo. Třebechovičtí sousedé se totiž začali ukládat k spánku a zakrátko se z kanafasu zdejších postelí začalo ozývat poklidné spáčské odfukování.

Kolem desáté hodiny, tedy už za hluboké noci, však náhle tuto zimní idylu přerušily tři výstřely. Ozvaly se z jedné úzké postranní uličky, nedaleko domku, který obýval místní krejčí Josef Káva. Střelba probudila sousedy ze širokého okolí. Mnozí z nich po počátečním váhání nakonec nelitovali vstát ze zahřáté postele, přehodit přes sebe zimník a jít se podívat ven, co že se to vlastně v jejich jindy tak poklidné ulici děje. Brblali přitom, co je to za moresy, dělat v noci takový hluk, jak se pak má slušný člověk vyspat!

Pohled, který se zvědavcům venku naskytl, však jejich mrzuté poznámky rychle odvál. V zasněžené ulici spatřili ležící postavu, z jejíhož levého spánku prýštila krev, která doruda barvila čerstvě napadaný sníh na zemi. Okruh diváků ztichl, jako když utne. Mlčky sledovali stále se zvětšující krvavou kaluž. Nakonec se kdosi vzpamatoval a začal se shánět po světle. Někteří se tedy rozběhli domů a za chvilku se vraceli zpět s petrolejovými lampami nebo alespoň svíčkami. I když byla už temná noc, poznali příchozí i v tomto mizerném osvětlení v ležícím nešťastníku svého souseda, krejčího Kávu. Byl to slušný tichý člověk, který se snažil s každým vycházet po dobrém. Nikdo nevěřil, že by zrovna on mohl mít nějaké nepřátele.

Nad bezvládnou postavou se skláněly dvě naříkající ženy. Jedna z nich byla Kávova matka, ta druhá manželka. Celou tuto smutnou scénu dokresloval zánovní revolver, ležící poblíž ve sněhu. Když diváci procitli z prvního ohromení, někdo z nich prohodil, že by měli nebožáka odnést domů a poslat pro doktora. Hned se našlo několik ochotných paží, které uchopily ležícího a vlekly jej do jeho nedalekého domku. Tady nosiči opatrně nehybné tělo položili na postel. Zakrátko se na místě objevil i lékař. Bylo vidět, že jej vytáhli z postele, protože byl oblečen jen narychlo, bez obvyklé vázanky a s rozepnutým zimníkem. Hned přikročil k nehybnému tělu, zkusil tep, nadzvedl víčko, ale v tu chvíli již věděl, že jej volali zbytečně. Krejčímu Kávovi nebylo pomoci. Už na ulici svému těžkému zranění podlehl.

Sousedé po odchodu lékaře do domku přivolali četníky, kteří sice krejčímu nijak pomoci nemohli, ale zato se ihned začali zajímat o možného pachatele. Nikdo totiž ani v nejmenším nepochyboval, že krejčí si svá zranění nezpůsobil sám. Četníci se začali rodiny mrtvého i přítomných sousedů vyptávat, kdo by mohl mít zájem na smrti Josefa Kávy a zda měl krejčí nějaké nepřátele. Od rodiny se toho však mnoho nedozvěděli. Matka mrtvého jen tiše vzlykala a držela si na očích starý šátek, zatímco Františka Kávová, manželka, mlčela. Když jí pak už byly opakované dotazy četníků nepříjemné, obrátila se a naoko šla utěšovat své dvě děti, které se v posteli tímto nečekaným ruchem a světlem probudily.

Leč místní šeptanda už krátce po nálezu mrtvoly označila za možného pachatele vraždy koželuha Antonína Prášila, mladého, teprve pětadvacetiletého muže, který byl všeobecně znám jako rodinný přítel Kávových, zejména tedy mladé paní Františky Kávové. Již nějakou dobu bylo totiž veřejným tajemstvím, že mezi mladým Prášilem a paní Kávovou, jinak matkou dvou dětí, existuje milostný poměr. Když se četníci po příchodu do Kávova domku začali vyptávat přítomných sousedů na možného pachatele, padlo jako první právě jméno Antonína Prášila.

To ovšem bylo velmi nepříjemné pro Františku Kávovou, manželku mrtvého, nyní vlastně vdovu. Kávová se ještě ze všech sil snažila bojovat a pokoušela se vzbudit podezření, že v případě jejího muže jde o sebevraždu, ale zkušení četníci v té chvíli věděli své. Že to nebyla sebevražda, to bylo nad slunce jasnější, vždyť oběť byla zasažena do hlavy dvakrát. A teď měli četníci navíc i předpokládaný motiv činu – manželský trojúhelník.

Nebylo tedy už nač čekat, a tak si četníci ještě téže noci došli do mladého Prášila do bytu jeho rodičů. Druhého dne pak zatkli i vdovu Kávovou. Oba dva skončili ve věznici krajského soudu v Hradci Králové a byli zde podrobeni i prvním výslechům, při nichž však oba svou vinu popírali.

Vyšetřující soudce je ponechal ještě několik dnů ve vazbě, protože dobře věděl, že čas teď pracuje pro něj. Lidi, kteří nejsou zkušenými, otrlými zločinci, začne záhy po vykonání zlého skutku hryzat svědomí. A skutečně tomu tak bylo. Už po třech dnech Antonín Prášil kapituloval a přiznal se k vraždě krejčího Josefa Kávy. Byl rozpolcenou osobností a nemohl snést výčitky svědomí. Když se nyní přiznal soudci ke své vině, bez dalšího zapírání upřímně vypověděl, proč musel Josef Káva oné prosincové noci zemřít.

Třebechovice pod Orebem, snímek z první poloviny 20. století. Ze sbírek Městského muzea v Netolicích.

Jak jsme už uvedli, byl Prášil rodinným přítelem Kávových a často je navštěvoval. Přitom se důvěrně sblížil s paní domu, která v něm našla více zalíbení než ve svém vlastním muži. Záhy mezi nimi vznikl milostný poměr. Mládenec byl svou zkušenou partnerkou zcela omámen. Františka Kávová byla skoro stejného věku jako její nový milenec (bylo jí 26 let), a tak mladíka brzy oslnila líčením společného krásného života, který by je spolu čekal. Jen kdyby jim v tom nepřekážel její manžel. Odtud pak už nebylo daleko k návodu, aby mladík Josefa Kávu odstranil.

Ke cti mladého muže musíme přiznat, že se této myšlenky nejdřív zděsil a odmítal na něco takového vůbec pomyslet. Ale jeho milenka už byla ve skutečnosti rozhodnutá. Přemluvila stále váhajícího mládence, aby jejího muže vylákal v noci někam ven za město, kde by jej zastřelil a pohodil u mrtvoly revolver, aby to vypadalo jako sebevražda.

Prášil se ještě snažil vzdorovat. Vymlouval se, že nemá revolver ani peníze na jeho koupi, jenže zrádná žena měla už všechno dávno promyšlené. Předala svému milenci 15 zlatých na nákup revolveru a poučila jej, aby pro zbraň dojel do Prahy, kde jej nikdo nezná a nikdo si tedy nebude jeho tvář pamatovat.

Mladík nakonec našeptávání podlehl, koupil v Praze revolver, ale do vraždy se mu přece jen nechtělo, a tak přestal do Kávova domku za milenkou docházet. Leč Františka Kávová nedopustila, aby její plány byly tak snadno zmařeny. Byla totiž v jiném stavu a otcem dítěte byl její milenec. Nedalo jí mnoho práce přilákat za několik dní dychtivého „Toníčka“ znovu k sobě. Přitom už také určila, že dnem vraždy bude noc ze 3. na 4. prosince. Její milý měl u plotu jejich zahrady počkat na manžela, který se bude v noci vracet z hostince. Naléhání bylo tentokrát natolik přesvědčivé, že mladík už neodporoval. V temné zimní noci si počkal na svou oběť, a když se Josef Káva, nic zlého netuše, blížil ke svému domku, třesoucí se rukou na něj vypálil z bezprostřední blízkosti první ránu. Kulka zasáhla krejčího do obličeje, vletěla pod dolním rtem do úst, projela jazykem a pak vnikla do spodiny lebeční, kde zůstala vězet. Josef Káva však po tomto zásahu ještě nebyl mrtev, a tak jeho vrah přistoupil blíže a střelil jej do levého spánku. Bylo dokonáno.

Vrah amatér se sice pokusil vystřelit na tělo své oběti ještě jednou, do třetice, ale ruce se mu tak chvěly, že posledním výstřelem svůj cíl zcela minul. Zároveň jej v tu chvíli vůbec nenapadlo, že ony dva výstřely do hlavy nebohého krejčího zcela zhatily veškeré dosavadní plány o předstírané sebevraždě. Nikdo by po tak těžkém zranění, jaké oběti způsobil první výstřel, nedokázal na sebe vystřelit ještě jednou. Jenže mladík, šokovaný svým činem, o ničem takovém nyní nepřemýšlel.

Ve zmatku odhodil revolver do zdupaného sněhu, otočil se a rychle běžel k domku svých rodičů, kde se svlékl a ulehl do postele. O spánku však nemohlo být ani řeči. Před jeho očima se znovu a znovu objevovaly hrozné výjevy předchozích chvil. Několik hodin se neklidně převaloval na loži a pak už se ozvalo důrazné bušení na vrata, doprovázené zvoláním: „Jménem zákona!“

Ve dnech 9. a 10. února 1900 se oba pachatelé, Antonín Prášil a Františka Kávová, octli před porotou krajského soudu v Hradci Králové. Soudu předsedal rada zemského soudu Isakovič a věcných důkazů bylo dost. V pražském obchodě se zbraněmi si na nervózního mladého zákazníka prodavač dobře pamatoval a proti pachateli svědčily nejen ony dva výstřely do hlavy oběti, ale i třeba stopy ve sněhu, které jasně dokládaly, že sem Prášil v noci přišel a dlouhou dobu zde na někoho čekal. Něco takového třebechovickým četníkům při ohledání místa činu nemohlo uniknout.

Během líčení bylo slyšeno celkem 34 svědků, kteří vesměs jako hlavního strůjce vraždy označovali Kávovou, kdežto její milenec, jakkoli vraždu fyzicky skutečně provedl, byl veřejným míněním pokládán spíše za oběť této zločinné ženy. I samotní soudci nahlíželi na tuto kauzu podobným pohledem, leč nedalo se nic dělat, spoušť revolveru stiskl poblouzněný mladík, a nikoli lstivá našeptavačka. Stojí také za zmínku, že zatímco Prášil se kajícně přiznal ke své vině, jeho milenka zapírala před soudem až do konce. Popírala milostný poměr k Prášilovi, popírala jakýkoliv návod k vraždě, popírala i to, že by snad dala svému milenci peníze na nákup revolveru. Byla však postupně usvědčena a tvrdošíjným zapíráním si sympatie porotců nezískala.

V sobotu dne 10. února pak porota jednomyslně konstatovala, že Antonín Prášil a Františka Kávová jsou vinni úkladnou vraždou Josefa Kávy, a soud následně vynesl pro oba trest smrti provazem. Ve znění rozsudku se výslovně uvádí, že nejprve má být popraven Prášil a pak teprve jeho milenka, která byla považována za jasného viníka celé této tragédie.

Oba odsouzení s takovým rozsudkem nepočítali a ortel smrti je zcela zdrtil. Celé bledé, s chvějícíma se nohama, je dozorci odváděli zpět do cel věznice.

Rozsudky smrti však musel podepsat ještě panovník a o Františku Josefovi bylo známo, že zejména na sklonku svého života podepisoval tyto ortely jen velmi zřídka. A tak tomu bylo i v tomto případě. Oba odsouzení dostali nakonec od císaře milost a kasační soud pak poslal Prášila do těžkého žaláře na 20 let a zrádnou manželku na doživotí. Ta během šestiměsíční vazby stačila ještě porodit nemanželské děcko.

Můžeme se jen ptát, zda si aspoň ve chvíli příchodu do věznice, kde měla strávit celý zbytek života, vzpomněla mladá žena, dosud tak žádostivá tělesných rozkoší, na všechny své děti, které takto zanechala opuštěné na světě bez obou rodičů. Jenže na podobné otázky bylo teď až příliš pozdě.

Případ zlatých tabatěrek

…v noci přišel prudký déšť a zanedlouho zahřmělo. Za krátkou chvíli se bouřka přihnala nad Prahu s celou svou silou. Blesk stíhal blesk a proudy vody crčely skrze okapy ze střech domů. Za okny některých bytů na Starém Městě, kterými lomcovaly silné poryvy větru, bylo vidět slabou záři rozsvícených hromniček, protože do některých lidských duší tato prudká letní bouře zanesla neklid. Kolem půlnoci konečně bouře odešla tak rychle, jako přišla. Pak se už noc přehoupla do své druhé poloviny a nastal pondělek dne 7. srpna 1905.

Také budova Uměleckoprůmyslového muzea, tato majestátní stavba postavená v letech 1897–1900 podle návrhu architekta Josefa Schulze, který před léty převzal po Josefu Zítkovi dostavbu Národního divadla, dostala během noční bouřky pořádný příděl deště.

Dole v suterénu budovy ve svých služebních bytech přemýšleli oba dva stálí zaměstnanci muzea, manipulant, pan Holeček, a strojník, pan Šatoplet, zda se proudy vody řinoucí z nebe nedostanou skrze střechu někam do sálů, kde by mohly způsobit škodu. Leč budova muzea byla nová a stavebníci si dali opravdu záležet. Na kvalitu nové střechy bylo spolehnutí. Jednu chvíli sice oba muži dole v přízemí zaváhali, zda by se neměli přece jen dojít podívat nahoru, jestli někam nezatéká, ale nakonec tu myšlenku zavrhli. Ve tmě by toho stejně asi moc neviděli, a pokud by se přece jen něco závažného nahoře dělo, noční hlídač, pan Václav Scháněl, by si toho při svých pravidelných obchůzkách budovy jistě všiml a přišel by jim to říct. Nahoře však bylo ticho, hlídač jim nic ohlásit nepřišel, a tak se oba páni v suterénu posléze rozhodli, že prohlídku budovy nechají až na ráno. To už bude denní světlo, takže se dá všechno pořádně zkontrolovat.

Onoho srpnového dne se rozednilo záhy, jak už to v létě bývá. Slunce ozářilo budovu muzea, kde se v přízemí strojník Šatoplet chystal ke své obvyklé činnosti. Po snídani si oblékl pracovní plášť a pak se vydal nahoru po schodech, kde se chystal, jak už jsme řekli, zkontrolovat po noční bouřce stav budovy. Jeho cesta ze suterénu nahoru do sálů vedla v přízemí kolem vchodu, kde nalevo byla prosklená lóže vrátného. Scháněla však nebylo nikde vidět, a tak strojník vstoupil až dovnitř do skleněné kukaně, aby se podíval, zda hlídač po své noční šichtě třeba neusnul.

Jenže hlídač uvnitř nebyl. No nic, řekl si strojník, on bude asi někde nahoře v sále. Otočil se a už chtěl vykročit nahoru po schodišti, ale pak se najednou znovu vrátil do hlídačovy místnosti. Měl totiž náhle pocit, že tady něco nehraje. Zkoumavě se rozhlédl po skromném vybavení Schánělova služebního příbytku a najednou mu to došlo. Na stole spatřil hlídačovu večeři, kterou Schánělovi jeho starostlivá manželka vždy pečlivě připravila.

Hlídač byl pořádný kus chlapa a na dobré jídlo si potrpěl. Jeho žena to věděla a ze všech sil se snažila, aby její muž během nočních služeb v muzeu netrpěl hladem. Proto bylo velice podivné, že Schánělova večeře stála ještě teď ráno na stole. Jak strojník hlídače znal, něco takového bylo za normálních okolností zcela vyloučené. Šatoplet se tedy ještě jednou nerozhodně rozhlédl kukaní, jako by se chtěl ujistit, že Scháněl se někde nevynoří. Jenže prosklená kóje byla příliš malá na to, aby tady mohl někdo přehlédnout takovou postavu, jakou byl hlídač Scháněl. Trochu znepokojený strojník začal pomalu stoupat vzhůru po schodišti do prvního patra.

Leč ať se rozhlížel, jak chtěl, hlídač nebyl nikde k nalezení. Když strojník vyšel až do prvního poschodí, našel tu dokořán otevřené dveře. To ho ještě více znervóznilo. Bylo jasné, že tady něco není v pořádku. Náhle se mu zdálo, že mu při chůzi po něčem uklouzla noha. Když se strojník podíval k zemi, spatřil několik větších a celou řadu menších stříkanců krve. Ty menší byly už skoro zaschlé.

Strojník Šatoplet se s temnou předtuchou rozběhl do velkého výstavního sálu, ale u vchodových dveří náhle zůstal stát jako přibitý. Už chápal, proč hlídačova večeře dole v jeho kukani zůstala nedotčena. Hledaný hlídač Scháněl ležel u vchodu na zemi ve velké kaluži krve. A další krev byla na jeho obličeji, na šatech i na rukou. Jeho vytřeštěné oči dokládaly, že se tu v noci událo cosi hrozného.

Strojník nebyl nijak měkkosrdcatý a v životě už leccos viděl, ale tentokrát se pod ním najednou roztřásly nohy a skoro se mu udělalo špatně. Musel se opřít o zeď a chvíli zhluboka dýchat. Když se jakžtakž dal zase dohromady, rozběhl se rychle dolů po schodech, aby oznámil svůj hrozný nález kolegovi Holečkovi. Také on zůstal v první chvíli zcela zděšen. Snad by dokázal pochopit, že v noci někdo vyloupil muzeum, ale vražda hlídače, to byla věc, kterou by nikdo z personálu ani ve snu neočekával.

Když se po chvíli také on trochu uklidnil, radili se oba muži, co dále udělat. Náhle je napadla blesková myšlenka: co jestli je onen vrah stále ještě v muzeu? Šatoplet i Holeček však nebyli žádní zbabělci, i když je nečekaná situace trochu zaskočila. Nyní se vyzbrojili, jeden velkým a těžkým francouzským klíčem, druhý železnou tyčí, a vydali se na prohlídku budovy. Pachatel ale nebyl nikde k vidění a také muzejní vitríny nebyly nikterak poškozené. Jen u vitríny, v níž spočívaly dvě staré zlaté tabatěrky, si oba muži všimli na skle jakýchsi podivných škrábanců, které tam ještě včera určitě nebyly.

Na podrobnější zkoumání však teď neměli čas. Rychle prošli sály a v jednom z nich si najednou všimli otevřeného okna, ústícího do zahrady muzea. Zbytek provazu visícího v okně jim napověděl, že právě tudy vrah opustil místo činu. Oba muži rychle přiběhli k oknu, naklonili se ven, ale na muzejní zahradě nepozorovali nikde žádný pohyb. Jen tráva zmáčená nočním lijákem se místy třpytila v paprscích vycházejícího slunce.

Uměleckoprůmyslové muzeum na snímku z roku 1904. Pohlednice ze sbírek Městského muzea v Netolicích.

Když z okna nic neviděli, rozběhli se oba páni po schodech dolů a ven na zahradu. Vyrazili na promáčenou zahradní cestičku plni očekávání, ale nikde nebylo vidět nic podezřelého. Na tvrdé, upěchované půdě zde nezůstala žádná stopa, nebyla tu ani jediná kapka krve, zkrátka nic, co by naznačovalo, kam se neznámý v noci poděl. Holeček i Šatoplet se marně rozhlíželi kolem, zběžně nahlédli i do dřevěné zahradní besídky, ale nikde nic nespatřili. Posléze usoudili, že tady už nic nepořídí, a šli udělat to, co měli možná zařídit jako první: zatelefonovat na policii.

Telefon byl ve vrátnici muzea. Pan Holeček oznámil na policejní ředitelství, že se u nich v noci „stalo něco velkého“. Netrvalo dlouho a do muzea dorazilo skoro celé bezpečnostní oddělení. Po zjištění, že se jedná o vraždu, přistoupili detektivové ze všeho nejdříve k důkladné prohlídce budovy muzea i zahrady.

Ostatně i samotný způsob, jakým se pachatel dostal pryč z budovy, vzbuzoval mnohé otázky. Jak už jsme řekli, vrah se z místa činu dostal oknem, z něhož se spustil do zahrady muzea po provaze. Policisté si pečlivě prohlédli jak sál, kde došlo k vraždě, tak i okolní místnosti, a přitom si všimli, že u několika oken chybí silné provazy od záclon, kterými se záclony daly roztahovat a zatahovat. Začínalo být tedy zřejmé, co se v oné dramatické noci v muzeu asi dělo. Vrah ubodal svou oběť a pak se rozhodl opustit muzeum oknem, protože odchod dveřmi pochopitelně nebyl možný. Uřezal tedy v několika sálech provazy u záclon, navázal je a takto vzniklé lano spustil z otevřeného okna.

Za normálních okolností by jistě riskoval, že bude při tom někým spatřen, ale silná bouřka a průtrž mračen v té době zahnaly z pražských ulic všechny chodce, a tak se zdálo, že útěk z místa činu by se mohl zdařit. Když ale teď detektivové nahoře u otevřeného okna začali prohlížet provaz visící do zahrady, zpozorovali, že je přetržený. Bylo tedy zřejmé, že vrahovi se jeho útěk patrně zkomplikoval. Provaz byl přetržený v poměrně velké výšce, asi kolem dvanácti metrů, a tak muži zákona oprávněně usuzovali, že dopad z této výšky na tvrdě udupanou zem zahradní cestičky nejspíš nezůstal bez následků. Nedalo se ani vyloučit, že se pachatel mohl zranit možná i dost těžce.

Detektivové proto začali detailně prohlížet zahradu muzea. Na cestičce žádné stopy nenašli, a tak okruh pátrání od místa dopadu stále zvětšovali, až se nakonec jeden z nich, detektiv Wünsch, dostal do blízkosti zahradní besídky. Jak už jsme uvedli, oba muzejní zaměstnanci sice do ní ještě před povoláním policie nahlédli a nic tam nenašli, ale Wünsch byl profesionál.

Sotva nahlédl do šera besídky, otočil se na svého nadřízeného, náčelníka tajné policie Lederera, a vzrušeně vykřikl: „Pane inspektore! Tady je!“

Pak se vrhl kupředu a pevně sevřel tělo ležícího muže, protože očekával, že dotyčný se bude bránit. K jeho překvapení se však nestalo nic. Neznámý se vůbec nepohnul. Mezitím se do besídky vhrnuli ostatní detektivové, aby případně mohli pomoci svému kolegovi s přemožením pachatele. Jeden z nich vytáhl z kapsy krabičku zápalek a jednu rozškrtl. Rázem bylo jasné, proč se neznámý nebránil.

Nemohl se bránit jednoduše proto, že byl už dávno mrtev. Detektiv Wünsch pevně svíral už jen mrtvolu, která byla vychladlá. Neznámý muž se totiž v besídce oběsil na svém vlastním opasku od kalhot. Muzejní zaměstnanci jej ráno v prvotním zmatku snadno přehlédli, besídka byla sama o sobě dost tmavá a navíc ještě silně obrostlá listím. Muž měl na sobě tmavé šaty a jeho tvář byla sinavě šedá. Není tedy divu, že pánové Holeček i Šatoplet si jeho těla v besídce nevšimli. Pečlivý detektiv Wünsch se však oklamat nedal.

Právě ve chvíli nálezu mrtvoly vcházela do muzea soudní komise, kterou vyslalo telefonicky upozorněné státní zastupitelství. V čele komise byl šéf státního zastupitelství, vrchní rada Morstadt, vyšetřující soudce, adjunkt Krouský, dva soudní lékaři, profesor Slavík a doktor Prokop, pátým členem komise byl zapisovatel. Tato skupina vážně se tvářících pánů v tmavých šatech zamířila nejprve na zahradu. Poté, co lékař konstatoval u neznámého sebevraždu oběšením, byl opasek odvázán a komise přikročila k prohlídce těla.

Sebevrah a pravděpodobně i vrah byl mladý muž ve věku 25–28 let s hladce oholenou tváří. Na sobě měl černý oděv a u sebe pak zlatý skřipec, tužky, pouzdro na doutníky, několik velmi pěkných výkresů, žluté hřebíčky k napínání papíru na rýsovací prkno a několik klíčů. V jedné jeho kapse komise našla tenký zlatý řetízek, ale bez hodinek, v druhé kapse měl mrtvý své vlastní ponožky, na nichž byl vyšitý monogram F. S. Peníze u něho nebyly nalezeny žádné. V blízkosti mrtvého těla ležel malý zakrvácený kuchyňský nůž s černou rukojetí, o němž komise vzápětí usoudila, že to je onen nůž, kterým byl ubodán hlídač Scháněl.

Na stolku v besídce policisté našli klobouk, který bezpochyby patřil mrtvému. Když jej vyšetřující soudce později ukázal muzejním zaměstnancům, ti bez rozmýšlení vyhrkli: „To je toho mladíka, co sem tak často chodil!“ Další výslech sluhů pak přinesl zjištění, že dotyčný mladík zdaleka nebyl v muzeu neznámý, přestože jej jménem nikdo neznal. Chodíval sem v poslední době dost často a zůstával tu až do zavíracích hodin. Zdržoval se zejména v místnosti, kde byly vystaveny zlaté předměty, které si často kreslil. Muzejní dozorci jej občas upozorňovali, že to není dovoleno, ale mladík vypadal jako student, a protože se jinak choval slušně, posléze ho nechali dál kreslit. Věděli, že se mladík také několikrát v muzeu poptával po osobě muzejního asistenta Wirtha, a tak se domnívali, že mladík je buď nějaký jeho známý, či dokonce bývalý spolužák. Ještě v sobotu, tedy den před osudnou nedělí, kreslil si neznámý opět vystavené zlaté předměty a byl do své práce natolik zabrán, až si nevšiml, že návštěvní doba už skončila. Když jej na to muzejní dozorce upozornil, byl mladíkem dost hrubě odbyt: „Sbírky jsou přece určeny pro veřejnost ke studiu a já tu pracuji!“ Po nějaké chvíli dokončil svou práci a beze slova odešel.

Také v neděli následujícího dne přišel opět do muzea, tentokrát však se zcela jinými záměry. Vstoupil sem co možná nejméně nápadně, takže si jeho přítomnosti personál tentokrát skoro ani nevšiml. Co se tu pak v noci událo, po tom nyní usilovně pátrala policie pod velením pana komisaře Protivenského, kterou pak vystřídala soudní komise.

Mrtvé tělo neznámého z besídky bylo odpoledne převezeno do Českého ústavu pro soudní pitvu, kde byla mrtvola změřena a vyfotografována. Snímek spolu s popisem osoby byl rozeslán všem bezpečnostním úřadům, přičemž bylo zvlášť zdůrazněno, že neznámý měl jednu nohu kratší, takže při chůzi viditelně kulhal. Soudní komise se takto snažila ze všech sil zjistit totožnost mrtvého.

Při pitvě lékaři zjistili, že nebožtík má na rukou několik bodných a řezných ran, které si sám způsobil, když bodal nožem do těla své oběti. Levou ruku měl dokonce probodnutou skrz naskrz. Takové zranění si dle názoru lékařů nemohl způsobit jinak, než že ve tmě chytil hlídače za rameno a v rozčilení bodl, aniž dobře viděl kam.

Také vrahovy prsty byly na pravé ruce odřeny až do živého masa. Dotyčný si toto bolestivé zranění přivodil při spouštění z muzejního okna. Ovinul si totiž provaz kolem pravé ruky a při sestupu si jej povoloval podle potřeby. Pitvající profesor Slavík vyslovil názor, že i kdyby se s neznámým provaz nepřetrhl, stejně by dotyčný asi spadl, protože odřeniny na rukou byly hluboké a jejich další kontakt s drsnou fasádou budovy by jedinec dál už asi nemohl fyzicky vydržet.

Mrtvý hlídač Scháněl. Policejní snímek hlídačova těla, pořízený z malého lešení.

Lékaři dále objevili v oblasti hrudníku, v blízkosti srdce, bodnou ránu, která musela asi dost silně krvácet. S největší pravděpodobností si ji onen neznámý zasadil sám, když se pokoušel vlastní rukou sprovodit ze světa. A proč se vlastně pokoušel o sebevraždu? To zjistili lékaři hned vzápětí.

Neznámý se totiž při pádu z okna na útěku z místa činu dost těžce zranil. Po dopadu na tvrdou zem si jednak zlomil pravou ruku a také vylomil levou nohu v kotníku. Tím okamžikem jeho snaha o útěk končila. Také on sám v tu chvíli už věděl, že nikam neuteče, vždyť cesta ze zahrady ven vedla přes vysokou zeď, a to byla nyní pro něj, člověka se dvěma zlomeninami, nepřekonatelná překážka.

Některý slabší jedinec by v tu chvíli asi rezignoval, schoulil by se na místě do klubíčka a vyčkával rána, kdy jej tady policie najde. Leč náš neznámý byl asi silná osobnost. Po ztroskotání svého plánu si umínil, že raději zemře, a toto předsevzetí se pokoušel naplnit.

Doplazil se po cestičce do zahradní besídky. Plazil se po břiše a v hrozných bolestech, které mu způsobily obě zlomeniny. Poté, co se konečně z posledních sil dostal až dovnitř besídky, pokoušel se nejprve zabít bodnutím nože, téhož nože, kterým v muzeu ubodal hlídače. Probodnout se nožem však vyžaduje hodně silnou vůli, daleko větší než zastřelení, oběšení nebo třeba skok z věže.

Když tedy neznámý po prvním bodnutí do svých vlastních prsou zjistil, že k dalšímu takovému pokusu už nemá dost sil, rozhodl se, že se oběsí na opasku z vlastních kalhot. Nikdo už nezjistí, jaká muka asi mladík se svými zlomeninami zakoušel, když se snažil zavěsit si opasek nahoře v laťoví besídky. Poloha jeho později nalezeného těla a bolestí zkřivený obličej svědčily, že dotyčný zažil před smrtí velké bolesti. Nakonec se mu však jeho smrtící plán přece jen zdařil. Pitevní nález v jeho případě tedy zněl na sebevraždu oběšením.

Téhož dne se konala i pitva jeho oběti. Na pitevním stole před soudní komisí leželo tělo hlídače Václava Scháněla. Scháněl pracoval normálně jako zámečník, bydlel se svou rodinou v domě č. p. 291 na Karlově náměstí blízko budovy techniky a přes noc si přivydělával jako noční hlídač v Uměleckoprůmyslovém muzeu. Byl pět let ženat a jeho rodinnému životu se nedalo vytknout ani to nejmenší. Klidný a mírný člověk, dobrý otec své malé dcerky, s kterou si ve volných chvílích často hrával. Staral se pouze o svou rodinu, veškerý výdělek odevzdával doma své ženě a ani jí, ani svým zaměstnavatelům nikdy nezavdal příčinu k stížnostem.

V muzeu pracoval jako noční hlídač už čtyři roky. Byl to muž robustní postavy a jako zámečník měl pořádnou sílu. Byl by se patrně snadno ubránil i dvěma útočníkům, kdyby jej napadli přímo. Nečekané přepadení v noční tmě jej však asi zbavilo rozvahy.

Šéf kriminalistů, vládní rada Olič, po nálezu Schánělovy mrtvoly poslal do jeho bytu jednoho ze svých mužů, aby se vší možnou šetrností oznámil jeho ubohé ženě, co se v noci stalo. Zároveň však striktně nařídil, že vdova nesmí být za žádných okolností vpuštěna do muzea, kde by mohla spatřit svého mrtvého muže v kaluži krve.

Detektiv, který dostal za úkol smutnou zprávu Marii Schánělové sdělit, měl před sebou nevděčnou úlohu. Poslové špatných zpráv mají vždy těžkou roli. Policista se snažil ubohou ženu opatrně připravit na nejhorší, a tak jí teprve po výmluvách, že její muž byl těžce zraněn, nakonec řekl hroznou pravdu. Žena se skácela v mdlobách k zemi a až po nějaké chvíli se podařilo detektivovi a přivolané domovnici Marii Schánělovou znovu přivést k vědomí. Kolem této chmurné scény se motalo malé dítě, čtyřletá dcerka, která se nic zlého netuše zvědavě ptala, kdy už tatínek přijde domů.

Kolem jedenácté hodiny požádala Schánělová, která se zatím jakžtakž vzkřísila, domovnici o doprovod a pak obě se vydaly k budově muzea. U vchodu však hlídal strážník, který oběma ženám šetrně vysvětlil, proč je nemůže vpustit dovnitř, a pak je požádal, aby se zatím vrátily domů. Šel s nimi ještě kus zpáteční cesty a ochotně odpovídal na otázky, které si Marie Schánělová přála znát. Po příchodu domů se do jejího bytu dostavili jednak sousedé a také někteří příbuzní, kteří se o ni všemožně starali a zároveň dávali pozor, aby se nebohá žena ve svém rozrušení nedopustila nějaké nepředloženosti.

Zatím soudní lékaři provedli pitvu Václava Scháněla a podle ran, které oběť dostala, usoudili, že noční potyčka v muzeu patrně byla strašlivým divadlem. Hlídač utrpěl celkem 42 bodných ran, z nichž většina směřovala do hrudníku a krku, některé další pak byly také v zádech oběti. Vrah bodal s takovou silou, že jeho nůž skoro ve všech případech pronikl do hlídačova těla až po střenku.

Z nalezených ran bylo sedm naprosto smrtelných. Jedna z ran prořízla Schánělovi na krku hlavní tepny, z nichž krev stříkala proudem na všechny strany. Dalšími dvěma ranami do hrudníku pak vrah probodl své oběti plíce, další ranou hlídači přeťal žílu a cévu v pravém podpaží. Jiná rána, vedená zezadu, zasáhla ledvinu a úplně ji rozřízla. Ostatní rány byly sice hluboké, ale nezasáhly životně důležité orgány, a tak nemusely nutně vést k smrti. Závěr lékařů zněl, že hlídač zemřel vykrvácením.

Zatím policejní úředníci pozorně ohledávali místo činu. Postupně se jim podařilo poskládat střípky mozaiky, která dokreslovala hrůzný průběh oné bouřlivé noci.

Záměrem pachatele nebylo vraždit. Jeho záměrem bylo krást. Noční hlídač měl jen smůlu, že se octl v nesprávný čas na nesprávném místě.

Pachatel, tedy onen zatím stále ještě neznámý mladý muž, přišel toho nedělního odpoledne do muzea s předem promyšleným plánem. Při svých předchozích návštěvách muzea si vyhlédl vitrínu se zlatými předměty, které se měly stát jeho kořistí. Zároveň si všiml i staré dubové skříně ze 17. století, která stála v sousedním sále. To se mu právě hodilo.

Na sklonku nedělního odpoledne opatrně vyčkal, až se denní hlídač vzdálí, a pak rychle otevřel dveře skříně. Trochu se zarazil, když vevnitř objevil tři dřevěné sochy světců. Jeho plány to však nezměnilo. I když uvnitř skříně mnoho místa nezbývalo, vmáčkl se dovnitř a pomocí připraveného provázku za sebou opatrně zavřel dveře. Musel tam sedět v dost nepohodlné pozici se silně skrčenýma nohama, opřený zády o stěnu. Protože by se při zavřených dveřích asi brzo začal uvnitř dusit, počkal, až zvenčí ustaly všechny zvuky, a pak vždy na chvíli opatrně dveře otevřel. Pomocí provázku protaženého skrz zámek je zase dokázal celkem bez problémů zavřít.

Uvnitř skříně měl s sebou také dlouhý provaz, kuchyňský nůž a sklenářský diamant. Plán byl vcelku prostý. Předpokládal, že až se setmí, vyleze ze svého úkrytu, pomocí diamantu rozřízne sklo vitríny, vybere odtud zlaté předměty, pak otevře okno, spustí se po provaze do zahrady, kde přeleze zeď a bude rázem bohatým člověkem. Tento plán byl vcelku proveditelný, zhatil ho jen nebohý noční hlídač, s jehož přítomností pachatel nepočítal.

Scháněl obcházel sály každou hodinu a obchůzku si vždy musel poznačit na kontrolních hodinách, které dokládaly řádný průběh jeho služby. Jednalo se o elektrické zařízení, které bychom mohli přirovnat ke kdysi tak proslulým píchacím hodinám ve vrátnicích továren.

Hlídačovy noční obchůzky nezvaného návštěvníka ve skříni nemile zaskočily. Předpokládal, že počká asi do jedenácté hodiny, až bude v oné letní noci všude úplná tma, a pak se pustí do realizace svého plánu. Místo toho už v sedm hodin a následně každou další hodinu uslyšel venku hlídačovy kroky a zdálky cvaknutí kontrolních hodin, jak si Scháněl na kontrolní kartě značil vykonanou obchůzku.

Lupič ve skříni se teď musel rozmyslet. Jeho původní plány kvůli přítomnosti hlídače vzaly za své. Bylo jasné, že řezat a rozbíjet sklo vitríny tak, aby to hlídač neslyšel, nebude možné. Teď měl na vybranou buď potichu vyklouznout ze svého úkrytu, otevřít okno a bez kořisti opustit muzeum, nebo se hlídače zbavit a poté dokončit akci podle původního plánu. Mladík ve skříni ke své i hlídačově škodě zvolil druhou možnost.

Ještě uvnitř skříně se potichu vyzul z bot, aby jeho chůze po muzejních sálech nebyla slyšet. Boty nechal ve skříni, ponožky si dal do kapsy. Pak pevně sevřel v ruce nůž a opatrně pootevřel dveře skříně. Hlídač zatím nebyl nikde v dohledu, a tak náš neznámý tiše prošel místností a dostal se do takzvaného Císařského salonu. Když z dálky uslyšel Schánělovy kroky, zůstal nehybně stát ve tmě u stěny sálu. Nic netušící hlídač zatím odemkl dveře a přitom si postavil svou lucernu na zem. Než ji stačil znovu zdvihnout, mihl se sálem temný stín.

První ránu nožem dostal překvapený hlídač do prsou. Nebyla smrtelná a zaskočený muž se pokoušel dovolat pomoci. V každém křídle muzea bylo instalováno celkem 12 stanic domácího telefonu se zvonkovým signálem. Stačilo jen stisknout tlačítko elektrického zvonku a dole v přízemí budovy by se pánové Šatoplet a Holeček dozvěděli, že nahoře se cosi děje. Ve chvíli útoku byl napadený hlídač od nejbližšího zvonku vzdálen jen asi 8 kroků, ale tato vzdálenost se nyní jevila jako nepřekonatelná.

Hlídač byl už těžce zraněn a pachatel nemohl dopustit, aby jeho oběť stačila způsobit poplach. Scháněl se sice stihl otočit a ztěžka vyrazil ke zvonku, ale vrah mu k tomu nedopřál čas. Bodal do jeho těla velkou silou ze všech stran, a tak hlídač z oněch osmi kroků stačil udělat jen asi polovinu. Většina ran směřovala do hrdla a krev stříkala na všechny strany.

Hlídač se ještě z posledních sil pokoušel vzchopit k obraně. Jak jsme už řekli, byl to robustní člověk a měl ve svých rukou zajisté pořádnou sílu, ale útok přišel nečekaně a poté už zraněný muž neměl na obranu dost sil. Když Scháněl viděl, že ke zvonku se už nedostane, v pudu sebezáchovy se alespoň snažil uniknout dalším bodným ranám, které na něj jen pršely. Oběť i vrah se tedy v poměrně malém prostoru točili dokola a možná to trochu připomínalo dětskou hru na honěnou, jenže tohle žádná hra nebyla. V sázce byl lidský život.

Hlídači rychle ubývalo sil a vlekl se sálem čím dál pomaleji. Nakonec už nemohl dál a blízko dveří se na malou chvíli vyčerpaně zastavil. Toho využil vrah a bodl svou oběť třikrát přímo do prsou. Hlídač klesl tváří k zemi. Spolu s proudem krve z jeho těla rychle unikal život.

Vrah zatím nějakou chvíli pozoroval nešťastníkovy poslední chvíle. Když pak ubohý hlídač ztichl a úplně se přestal hýbat, odešel neznámý k otevřeným dveřím sálu a tady si o jednu veřej otřel zakrvácenou ruku. Tento otisk tam později policejní úředníci našli. Potom se vrah vrátil k nehybnému tělu a převrátil mrtvolu naznak, jako by se chtěl přesvědčit, že hlídač je skutečně mrtev. Přitom začalo mrtvé tělo znovu krvácet. Tím se později vysvětlila skutečnost, že mrtvola měla velkou kaluž krve nalevo i napravo od hlavy.

Když se pachatel takto přesvědčil, že noční hlídač už jeho plánům nebude stát v cestě, popošel k oknu, kde si o záclonu otřel ruce od krve. Pak znovu uchopil lucernu a skrze Císařský salon došel do sálu s vystavenou majolikou, kde lucernu zhasl a nechal stát na zemi.

Odtud se už potmě vydal k vitríně se zlatými předměty, kvůli kterým právě neváhal obětovat lidský život. Ve dveřích tohoto sálu se posadil a znovu si obul ponožky a boty. Byl velmi nervózní a při této práci dost spěchal. Přetrhla se mu totiž tkanička a její kousek druhý den policie na místě objevila, když se pokoušela zrekonstruovat hroznou noční událost.

Vrah nakonec na šněrování bot rezignoval, sáhl do kapsy pro diamant a vykročil. Nyní měl oči už jen pro zlato, které se matně lesklo za sklem muzejní vitríny.

Řezat sklo diamantem však vyžaduje jistou zručnost a zkušenost. To obojí neznámému chybělo, a když k tomu připočteme i jeho duševní rozpoložení poté, co před malou chvílí zabil člověka, pak se nemůžeme divit, že se mu jeho práce nedařila. Jezdil diamantem po skle vitríny sem a tam, ale žádaný výsledek se nedostavil. Naopak se teď začalo silně ozývat bolestivé zranění. Jak už jsme si totiž řekli, vrah si během noční potyčky v zápalu boje probodl i svou vlastní levou ruku v oblasti dlaně. Toto zranění teď přicházelo k sobě a čím dál víc se ozývala krutá bolest.

Ještě nějakou chvíli se pokoušel proniknout pomocí diamantu skrze sklo vitríny dovnitř. Během toho se mu z levé ruky řinula krev a stékala na vitrínu, jak ráno policie zjistila. Bylo také více než jasné, že pachatel nebyl žádný profesionál, protože ten by v této chvíli sklo jednoduše rozbil a cenné předměty by si vzal. Náš pachatel byl ale předchozí vraždou člověka natolik vyveden z míry, že dost zmateně pokračoval v původním plánu loupeže, který kvůli hlídači měl proběhnout především v naprosté tichosti. Teď však hlídač ležel v kaluži krve na zemi mrtev, a tak nějaké velké obavy, že zvuk tříštícího se skla někoho přivolá, nebyly na místě.

Přesto zločinec svou práci nedokončil a zlaté tabatěrky ve vitríně nakonec zůstaly. Policie sice později přišla všemu na kloub, ale otázka, proč loupež nebyla dokončena, zůstala jako jediná nezodpovězena a patrně už nezodpovězena i zůstane. Pachatel totiž z neznámých důvodů nakonec vyloupení vitríny vzdal a dal se na ústup. Možná že někde v nočním tichu zapraskalo v parketách nebo v nábytku a vrah si ve svém rozčilení myslel, že někdo přichází? Nebo jej nakonec vyděsilo pomyšlení, že nedaleko leží zavražděný člověk? To už se asi nikdy nedozvíme.

Neznámý posléze svých pokusů o krádež tabatěrek zanechal a zamířil k oknu. Utřel si zakrvácené ruce do záclon, pak otevřel okno a za trám si upevnil přinesený provaz, prodloužený o svázané provazy od záclon.

Je vidět, že v tuto chvíli byl zcela rozčilený a nedokázal chladnokrevně uvažovat. Patrně ho vůbec nenapadlo, že k útěku z místa činu není nutno volit tak krkolomnou cestu. Vždyť nedaleko ležel na zemi mrtvý hlídač, který měl u sebe klíč od hlavních dveří muzea. Stačilo si ho jen vzít, sejít po schodech dolů a v klidu odemknout vchodové dveře. Za oné deštivé a bouřlivé noci by si ho byl venku těžko někdo všiml.

Leč pachatel se stále snažil držet se svého původního plánu, který počítal s cestou oknem. Vyhodil tedy spojený provaz z okna dolů a pak se po něm začal spouštět podél muzejní fasády. Jak to skončilo, to už víme. Sestup skončil pádem asi z dvanáctimetrové výšky do zahrady a následnými zlomeninami, které definitivně zhatily vrahovy šance na útěk. Jeho další cesta už byla krátká a vedla jen do zahradní besídky, kde pak život onoho zatím ještě neznámého lupiče a vraha skončil. Vlastní provedení zločinu tedy policie záhy vysledovala, ale jméno vraha a pohnutky jeho činu zůstávaly i nadále neznámé.

Uměleckoprůmyslové muzeum na snímku z roku 1904. Pohlednice ze sbírek Městského muzea v Netolicích.

Detektivové vyvinuli maximální úsilí, aby zjistili, kdo byl oním nočním lupičem. Tvář mrtvého byla v ústavu pro soudní pitvu vyfotografována a vzápětí byla rozeslána všem úřadům. Také v policejním archivu se pátralo, jestli vrah už nebyl někdy daktyloskopován. Fotografie pachatele byla rovněž vystavena ve výkladu redakce deníku Národní politika, kde si ji prohlížely davy zvědavců.

Policie také důkladně vyslechla asistenta Uměleckoprůmyslového muzea, pana Wirtha, na něhož se neznámý muž několikrát odvolával, když byl v muzeu dozorci přistižen, jak si bez dovolení obkresluje předměty z vitrín. Asistent Wirth však nebožtíka nepoznával. Jeho tvář mu sice byla povědomá z doby studií a na fakultě jej prý určitě potkával, ale jméno si vybavit nedokázal.

Do patologického ústavu se do večera přišlo na mrtvolu neznámého podívat několik lidí, ale všichni nakonec vyšetřujícímu soudci Krouskému uvedli, že mrtvého nepoznávají. Policie byla už nervózní a detektivové neskrývali zklamání, protože jméno pachatele byla věc zásadního významu.

Dopoledne dne 8. srpna 1905 se do budovy soudní patologie přišlo na mrtvolu neznámého pachatele podívat dalších 22 lidí. Většina z nich nakonec zklamaně odešla, protože nebožtíka nepoznala, ale jeden muž, který přišel až kolem poledne a mrtvého také neznal, ohlásil radovi Oličovi, že na Smíchově je už od nedělního večera pohřešován profesor František Sandner. Zároveň onen muž panu radovi sdělil, že podrobnosti o Sandnerově zmizení by mohl podat jeho tchán Jan Forejt, nájemce smíchovského statku Nikolajka.

Pan rada Olič Jana Forejta znal osobně a považoval jej a celou jeho rodinu za zcela bezúhonné a slušné lidi. Nejdřív se tedy této odvážné kombinaci zasmál, ale jako pečlivý policejní úředník nakonec přece jen poslal pro pana Forejta.

Ten se dostavil vzápětí a po jeho příchodu radu Oliče smích rychle přešel. Jan Forejt totiž vstoupil do budovy policejního ředitelství s pobledlou tváří a sdělil panu radovi, že on sám se obává, aby oním mrtvým nakonec nebyl jeho zeť, který se už od nedělního večera nevrátil domů. Pan Forejt četl v ranních novinách popis pachatele loupežné vraždy v muzeu a ten se na jeho zetě vcelku hodil. Zneklidněný tchán proto bez odkladů souhlasil s návrhem pana rady, aby se v doprovodu policejního komisaře pana Protivenského dojel podívat do patologického ústavu na tajemnou mrtvolu.

Záhy byli oba na místě a profesor Slavík je odvedl k nebožtíkovi. Panu Forejtovi se v první chvíli viditelně ulevilo. „To není on,“ prohlásil radostně a díval se přitom z boku na zsinalý obličej mrtvého. Pak se na mrtvolu zadíval dlouhým pohledem zepředu a náhle zbledl, zavrávoral a chytil se za hlavu. „Ježíš Marjá!“ vykřikl s hrůzou v hlase. „Je to on! Teď už ho poznávám! Pro Krista Ježíše! Co ho to jen napadlo?“

Vzápětí se tento statný muž dal do usedavého pláče. Když se po chvíli trochu uklidnil, ukázal mu profesor Slavík šaty a osobní předměty, které patřily mrtvému a jež pan Forejt bez zaváhání poznal jako majetek svého zetě. Poté zcela zdrcen a chvěje se po celém těle odjel zpátky na policejní ředitelství, kde byl vyslechnut. Před radou Oličem a jeho detektivy se začal odvíjet příběh jednoho podivného života.

František Sandner, budoucí zeť Jana Forejta, pocházel z Rokycan. Narodil se roku 1879 v rodině drážního podúředníka. Poté, co vychodil obecní školu, měl být mladík poslán na studie na reálném gymnáziu v Plzni, ale záhy se zjistilo, že rodina nemá dost prostředků, aby syna vydržovala na studiích v jiném městě. Starý Sandner tedy požádal o přeložení do Prahy, a když mu bylo vyhověno, bydlel pak s rodinou na Vinohradech. Sandnerova a Forejtova rodina se už od dlouhých let znaly a často navštěvovaly. Přitom se patrně spřádaly i různé plány do budoucnosti a obě rodiny usoudily, že Boženka Forejtová a František Sandner jsou si do budoucna souzeni.

Po maturitě, právě v čase, kdy mu zemřel otec, nastoupil mladý Sandner na filosofickou fakultu, kterou absolvoval s dobrým prospěchem, ačkoli některé zkoušky mu ještě zbývaly. Pak si šel odsloužit vojnu. Sloužil u 8. zeměbraneckého pluku na Pohořelci, kde dosáhl hodnosti důstojnického zástupce. Po skončení vojenské služby si údajně našel místo suplenta v některé brněnské škole, jejíž jméno však jeho tchán přesně neznal.

V Brně ale zůstal jen asi měsíc. Potom se vrátil na čas do Prahy a 9. listopadu 1904 se zde ve smíchovském kostele svatého Václava oženil s Boženkou Forejtovou. Novomanželé spolu odjeli do Brna, kde si Sandner najal malý byt v Králově Poli. Už v dubnu následujícího roku však byli manželé Sandnerovi zpátky v Praze. Novomanžel tvrdil, že se mu Brně nelíbí a že tam za žádnou cenu nezůstane. Jeho tchán s tím souhlasil a nabídl mladým bydlení v Nikolajce, kde ostatně už bydlela i Sandnerova ovdovělá matka. Po smrti manžela jí pan Forejt také nabídl přístřeší.

V květnu 1905 odjel mladý novomanžel na vojenské cvičení do Haliče. Když se po třech týdnech vrátil zpět, zařídil tchán mladé rodině pěkný byt na rohu smíchovských ulic Tomáškovy a Duškovy v domě č. p. 776, jen kousek od Bertramky. Sandner se ženou se tam hned nastěhovali.

Po celou dobu, kdy se mladík vrátil z Brna, poskytoval mu tchán peníze na živobytí. Dělal to velmi ochotně a bez prošení, měl svého zetě rád. Mladý muž totiž nekouřil, nepil a sám pro sebe vlastně skoro nic neutratil. Stále jenom kreslil a posléze se vypracoval na velmi slušnou úroveň. Když mu tchán nabízel peníze, aby šel někam do hostince, mladík vždycky s poděkováním odmítl a peníze nepřijal.

Zanedlouho poté, co se Sandner vrátil z cvičení, oznámil doma, že získal zaměstnání v archivu Zemského výboru. Rodina neměla důvod mu to nevěřit. Mladý muž každý den v osm hodin odcházel z domova a odpoledne po třetí hodině se zase vracel. Místo do úřadu však Sandner chodil do Uměleckoprůmyslového muzea, kde už jej skoro všichni znali. Tajně mu přezdívali „Japonec“. Po celé dny u vitrín kreslil drahocenné předměty, a protože to neměl dovoleno, byl několikrát napomenut a občas dokonce ve vší slušnosti i vykázán z muzea. Jenže kromě onoho kreslení choval se jinak zcela slušně, a tak nakonec jeho kreslířskou vášeň všichni potichu tolerovali.

Nikdo netušil, že kromě kreslení se mladý muž věnuje také studiu různých starých soudních spisů, kde se píše o zvycích a pověrách zlodějů. Když pak detektivové po Sandnerově smrti prohlíželi jeho šatstvo, našli zde mimo jiné i deset bobů. Jedná se o tradiční zlodějskou pověru, boby prý svého majitele chrání před zatčením. Vzhledem k Sandnerovu vysokoškolskému vzdělání se tato jeho pověrčivost jeví jako poněkud zvláštní.

Oné osudné srpnové neděle odešel mladý novomanžel z domova už v deset hodin. Na manželčinu otázku odpověděl: „Ale, mám dnes takovou bláznivou komisi v blázinci. Přijdu domů až večer kolem deváté hodiny.“ Jeho žena věřila, že manžel je zaměstnán u Zemského výboru, a protože se v novinách právě tehdy psalo o nedávno objevených nesrovnalostech v ústavu choromyslných, dál se už na nic neptala. Její muž pak odešel z domova a to bylo naposledy, co ho viděla naživu.

Když se mladý muž v neděli večer nevrátil domů, nebyl v první chvíli ještě nikdo příliš znepokojen. Ani v pondělí ráno jeho nepřítomnost manželku nezaskočila. Předpokládala, že manžel možná musel z nějakých úředních důvodů odjet na venkov, nebo snad dokonce do Brna. Svěřila se s tímto názorem otci a také jemu se zatím nezdálo na tom nic divného. Zprávu o hrozné události v muzeu sice celá rodina v novinách četla, ale nikoho z nich by ani ve snu nenapadlo, kdo je onen neznámý vrah. Teprve druhý den, kdy noviny přinesly některé podrobnosti o pachatelově osobě a o monogramu F. S., který byl objeven na ponožkách ve vrahově kapse, začalo v některých členech jeho rodiny klíčit hrozné podezření. Mladá paní Sandnerová se tedy vypravila osobně na Zemský výbor, aby se zeptala, proč se její manžel stále ještě nevrátil z nedělního jednání komise. Jaké však bylo její překvapení, když jí tam řekli, že žádného Sandnera neznají a že tam žádný úředník toho jména nepracuje! S temným podezřením v duši spěchala mladá paní domů tak rychle, jak jí to jen dovolovalo její pokročilé těhotenství.

Se vším se svěřila otci. Ten se jí zeptal, jestli dosud nedostala žádné zprávy od manžela z Brna, a když slyšel zápornou odpověď, musel i on své dceři přiznat, že ho v duši svírá temná předtucha. Pan Forejt tedy poslal na policejní ředitelství zprávu, že jeho zeť se už od neděle pohřešuje, ale rada Olič, jak už víme, byl mezitím sám upozorněn jedním z návštěvníků patologie, kdo by mohl být oním dosud neznámým vrahem. Zatímco posel pana Forejta mířil na policejní ředitelství, do bytu Forejtovy rodiny se mezitím dostavil civilní strážník Dvořák a vyzval pana Forejta, aby s ním šel v důležité záležitosti na policejní ředitelství. Jan Forejt tomuto pokynu samozřejmě vyhověl, ale v duchu už tušil, že nadcházející chvíle přivedou jeho rodinu do zoufalství. „Připravte se na nejhorší,“ radil při odchodu členům své rodiny a v tom se nemýlil. Už za půl hodiny poznal v mrtvole neznámého vraha svého zetě.

Jan Forejt po skončeném výslechu na policejním ředitelství odešel domů k rodině. Když pak doma oznámil zdrcující zjištění, že František Sandner je oním loupežným vrahem, o kterém se mluví po celé Praze, podlehla rodina hlubokému zoufalství. Sandnerova matka se nervově zhroutila ze zděšení nad zlým skutkem, který spáchal její syn. Mladá paní po vyslechnutí té kruté zprávy omdlela, a když se po nějaké době podařilo přivést ji k vědomí, spolu s neustávajícím pláčem se u ní dostavily i křečovité záchvaty. Vzhledem k tomu, že se navíc nacházela v požehnaném stavu, nebylo zatím naprosto možné, aby ji policie vyslýchala. Obě ženy byly natolik zoufalé, že pan Forejt je musel neustále mít pod dohledem, protože Sandnerova matka začala neskrývaně uvažovat o sebevraždě.

Ponechme tedy členy Forejtovy rodiny jejich zoufalství a vraťme se znovu na policejní ředitelství. Jakkoli z výslechu pana Forejta získali detektivové odpověď na většinu dosud neznámých otázek, přece jen šlo o výpověď pouze jednoho svědka, byť důležitého. S tím se však vyšetřující soudce, adjunkt Krouský, nespokojil. Na druhý den ráno dal k identifikaci předvolat do patologického ústavu další tři osoby, které byly se Sandnerem v denním kontaktu. Byla to především paní Hyndráková, domovnice z domu, kde Sandnerovi bydleli, a dále pak jejich sousedé, truhlář Rudolf Renner a tesař Václav Frieh. Všichni tři mrtvého záhy poznali, i přesto, že posmrtný stav Sandnerovy rysy velmi změnil.

Proto jej také nepoznal například jeho druh z doby vojenské služby, Rudolf Kouba. Ironií osudu byl Kouba po studiích a ukončení vojenské služby přidělen jako zapisovatel k vyšetřujícímu soudci Krouskému, který vraždu v muzeu vyšetřoval. Kouba tedy viděl Sandnerovu mrtvolu už na místě sebevraždy v zahradě muzea a pak ještě několikrát v patologickém ústavu, a přestože se Sandnerem prožil rok vojenské služby a bydleli spolu v jedné světnici, nebožtíkovu tvář nepoznal. Až když Sandnera identifikovala rodina, uvědomil si auskultant Kouba, že mrtvého zná. Bylo to ovšem dáno jednak tím, že posmrtná ztuhlost tvář člověka změní, a navíc Kouba vídal svého druha v době jejich společné vojenské služby vždycky jen v uniformě, nikdy v civilu, což byl také asi jeden z důvodů.

Nyní tedy mohl auskultant Kouba svému šéfu, adjunktovi Krouskému, poskytnout o mrtvém celou řadu poznatků z doby vojenské služby. Sandner prý byl během vojny dost oblíben, ovšem zejména u důstojníků, méně už u svých druhů. Byl to pořádkumilovný a velmi inteligentní člověk, který se však ke svým druhům vždy choval trochu odtažitě. Vynikal zejména v taktice a jeho úlohy z tohoto předmětu byly vždy nejlepší ze všech. Kolegové jej ale příliš rádi neměli. Sandner byl samotářské povahy, byl dost hrdý a s nikým se příliš nebavil. Ostatní frekventanti mu proto říkali „podivín“ nebo také „manžel Anny Kareniny“. Sandner totiž ve volných chvílích stále četl vážné filosofické spisy, zejména německé, a pokud se s někým dal do hovoru, často zaváděl řeč především na různé psychologické záhady. Celkově bylo znát, že je nesmírně sečtělý. Pokud šli ostatní druhové z jeho světnice do města na vycházku, Sandner s nimi nikdy nešel. Místo toho zůstával sám na světnici, četl si a kouřil přitom silný vojenský tabák, že jej až skoro v oblacích kouře nebylo vidět. Byla to nepřístupná povaha, která nevešla s nikým v důvěrnější styk.

Policie proto vyhledala ještě některé další z někdejších Sandnerových vysokoškolských spolužáků, aby se o vrahově povaze dozvěděla nějaké další podrobnosti. Jeden z nich o Sandnerovi sdělil toto:

„František Sandner byl velmi skromný muž. Nikdy nezačal hovor jako první a i pak, když se jej někdo na něco ptal, neplýtval slovy. Přišel jako posluchač přírodních věd české univerzity do posluchárny, zasedl do lavice a dal se do čtení psané přednášky. Veselý studentský ruch před začátkem přednášky zcela ignoroval. Byl pečlivý a brzo si osvojil základní vědomosti svého oboru, takže pak často přednášel, zejména v biologické sekci Přírodovědeckého klubu. Zdál se nám být vzorem, ale co se dělo v jeho nitru, to nikdo nikdy netušil. Po čtyřech letech studií odešel, aby vykonal svou vojenskou povinnost. Po uplynutí služebního roku, ačkoli ještě neměl státní zkoušku zcela hotovou, obdržel prý místo suplenta v Brně. Už to je dost divné, protože na podzim téhož roku 1904 i já, maje vojenskou službu odbytou, hlásil jsem se o místo suplenta, a jelikož jsem také neměl ještě všechny potřebné zkoušky, byl jsem odmítnut. Řekli mi, že místa na středních školách jsou obsazována jen těmi, kdož mají veškeré zkoušky hotové, a že je jich dost. Je také zvláštní, že zatímco vojenská povinnost nám končila až dne 1. října a školní rok začíná už 15. září, přesto mohl Sandner suplentské místo získat.

Ještě podivnější je, že už v dubnu následujícího roku Sandner náhle a za každou cenu chce opustit toto vytoužené místo, o které mnozí jiní tak snažně usilovali. Vyhodili ho? A získal vůbec toto místo, nebo to jen ve své hrdosti namlouval svému okolí? Proč náhle všem příbuzným začal tvrdit, že se mu v Brně nelíbí a že tam za žádnou cenu nezůstane? Na to by mohla dát odpověď jen Zemská školní rada. Nicméně mému druhu muselo být jasné, že v Praze v průběhu dubna a v nynějším nadbytku kvalifikovaných pedagogů zaměstnání rozhodně nesežene. Patrně nechtěl přiznat své rodině, že je bez zaměstnání, a namluvil jí, že byl přijat do archivu Zemského výboru. Mezitím asi horečně sháněl další zaměstnání, ale žádné nesehnal. Někdy v té době jej asi napadlo získat finanční prostředky loupeží v muzeu. Dokonce ani peníze, které mu na domácnost ochotně poskytoval jeho tchán, jej pak od jeho hrůzného plánu neodradily.“

O tom, že Sandner své rodině skutečně lhal a nikdy nebyl zaměstnán v Zemském výboru, svědčí i dopis, který byl v průběhu vyšetřování vraždy předán policii. Napsal jej Sandner dne 10. července 1905, v době, kdy už byl podle svých slov zaměstnán u Zemského výboru. Dopis je adresován jistému pražskému obchodu a Sandner v něm žádá o místo:

Prosím uctivě za místo korespondenta ve Vašem závodě. Je mi 26 let, jsem vojny prost. Jsem absolvovaným filosofem. Poměry jsou pro nás zlé a já bych musil po prázdninách z Prahy, proto by mi byla velmi vítána příležitost, jež by mi dopomohla, abych mohl setrvati v Praze. Češtinář jsem výborný, absolutně správně píšící, s obratným stylem, rovněž němčinu znám dokonale, franštinu velmi dobře. Nároky moje jsou nejvýše skromné. Slibuji Vám svědomitost a píli. V příčině praxe samotné netřeba míti obav, vžiji se rychle.

V hluboké úctě Fr. Sandner, Smíchov č. 776, I. patro.

Sandner byl tedy počátkem července stále ještě bez místa, ačkoli doma rodině namlouval něco jiného. Byla to však jeho dílem hrdá a dílem podivínská povaha, která mu znemožnila, aby doma řekl pravdu. Přitom jeho tchán by mu byl zajisté pomohl, tak jako rodině už stejně vypomáhal finančně.

Ani o jeho místě suplenta v Brně se nic nezjistilo. Žádná brněnská střední škola suplenta jménem Sandner nezaměstnávala. Policie také pečlivě prostudovala ročenku „Stav českého profesorstva“, redigovanou profesorem Krátkým. Ani zde, ani v její německé verzi „Jahrbuch des höheren Unterrichtswessens“, kterou vydával vládní rada Diviš, však jméno Sandner není, ačkoliv se jedná o oficiální přehledy pedagogů, velmi podrobné.

Pražská policie zároveň obdržela úřední zprávu o pátrání, které na žádost svých pražských kolegů provedla policie v Brně. František Sandner na žádném brněnském ústavu jako učitel zaměstnán nebyl. Ale velmi mu lichotil obdiv, se kterým k němu rodina vzhlížela: jen si to považte, náš zeť je v Brně profesorem!

Podle zjištění brněnské policie bydlel Sandner v Brně u jisté paní Karafiátové, a sice od 8. října do počátku listopadu 1904. Na stravu chodil do blízkého hostince, obědy a večeře si platil, svačiny dostával od paní hostinské zadarmo. Občas si jí totiž postěžoval, že učí jako suplent na české státní reálce, ale má prý malý plat, s nímž jen ztěžka vystačí. Zároveň jí vyprávěl, že se bude brzy ženit, a nepopíral, že mu nevěsta z Prahy občas pošle nějaké peníze na přilepšenou. Bez nich by prý vůbec nevyšel. Počátkem listopadu pak Sandner odjel z Brna do Prahy, kde se, jak už víme, oženil se slečnou Boženkou Forejtovou. V průběhu listopadu se však mladí novomanželé do Brna vrátili, najali si malý byt v Králově Poli a vykročili zde na cestu životem.

Otázku, z čeho zde žili, jestliže Sandner lhal a ve skutečnosti v Brně žádné zaměstnání neměl, se policii posléze podařilo objasnit. Při odjezdu z Prahy do Brna dal tchán, pan Forejt, novomanželovi 650 korun, patrně aby mladí lidé v Brně do začátku neměli bídu. Sandner tyto peníze před svou ženou utajil a v Brně pak z nich každý měsíc přinesl část domů a dal tyto peníze manželce jakožto svůj profesorský plat. Když jim pak peníze došly, začal Sandner v březnu následujícího roku 1905 tvrdit, že se mu v Brně nelíbí a že zde v žádném případě nezůstane.

Odjel tedy i s manželkou do Prahy, kde mu tchán nabízel, že mu obstará zaměstnání. Ctižádostivý novomanžel však tyto dobře míněné nabídky odmítal. Pokládal se za vzdělaného člověka a dokonalého džentlmena, kterému se nabídky dobrého zaměstnání musí sypat z nebe. Jenže ony se nesypaly. Nakonec musel Sandner hodně slevit ze svých představ. Jak už ostatně víme, bez úspěchu se snažil získat i taková dosti průměrná místa, jako byl obchodní korespondent.

Jeho hrdá povaha mu však nedovolila, aby doma přiznal, že je bez zaměstnání. Když mu docházely peníze, začal prodávat některé cenné osobní věci, bez nichž se v tuto chvíli mohl obejít. Prodal svůj pěkný mikroskop, všecky preparáty, kreslicí potřeby a také své zlaté hodinky. Dával si jen pozor, aby z domácnosti neodnesl takové předměty, které by jeho žena začala postrádat.

Leč takto se nedalo žít donekonečna. To, co Sandner mohl prodat, bylo už prodáno a mladý muž cítil, že se blíží chvíle, kdy bude muset s pravdou ven. A to bylo něco, co rozhodně nehodlal připustit.

Kdy jej poprvé napadla myšlenka na loupež zlatých předmětů v Uměleckoprůmyslovém muzeu, to už se asi nikdo nikdy nedozví. Bylo to přitom úplně zbytečné, jeho zámožný tchán jej měl velice rád a ochotně by byl mladým manželům vypomohl finančně, vždyť to ostatně svému zeti několikrát nabízel. Podivínská a hrdá Sandnerova povaha se ale s něčím takovým nemohla smířit. Ne, žádné almužny, on si najde nějaké dobré a slušně placené místo a dokáže se o svou rodinu postarat sám. Jak už víme, v tom se mýlil.

Myšlenka na zlaté předměty v muzeu mu nedávala spát. Protože rodině záhy namluvil, že získal dobré místo v archivu Zemského výboru, musel každý den odejít z domova, jakoby do onoho zaměstnání. Domů se mohl vrátit až odpoledne, a tak měl přes den spoustu času. Trávil jej tedy v muzeu, kde si kreslil předměty, jež ho nyní hlavně zajímaly. Jednak asi chtěl v budoucnu nabízet starožitníkům odcizené věci pomocí těchto obrázků, a pak také během kreslení plánoval provedení činu, prohlížel sály, okna, zabezpečení a systém obchůzek denních hlídačů. Jak v muzeu funguje ostraha v noci, to ovšem takto zjistit nemohl, protože musel opustit muzeum vždy s koncem návštěvních hodin. Proto jej pak možná v onen srpnový večer přítomnost nočního hlídače zaskočila. Nakonec se rozhodl řešit nenadálou situaci tím nejhorším způsobem.

Mrtvý František Sandner na stole pitevny. Snímek z Pražského ilustrovaného kurýra.

Mezitím, co policie postupně odkrývala všechna spletitá zákoutí vrahova nitra, konal se dne 10. srpna pohřeb zavražděného hlídače. Václava Scháněla na jeho poslední cestě doprovodily tisíce lidí. Poslední rozloučení se konalo v kapli patologického ústavu a veškeré náklady uhradilo Uměleckoprůmyslové muzeum, jehož činovníci to jednomyslně odhlasovali. Před kovovou rakví byly umístěny dva věnce, z nichž jeden věnovala slečna Anna Waldová, majitelka domu, kde nešťastný Scháněl s rodinou bydlel, druhý byl od muzea, které jej věnovalo svému „věrnému sluhovi“. Před začátkem obřadu dostavil se prezident Uměleckoprůmyslového muzea, pan rada Řivnáč, jeho náměstek, poslanec Němec, úředníci i zaměstnanci muzea a celá řada přátel rodiny. Příjezd pozůstalých vzbudil mezi smutečními hosty velké pohnutí, zejména pohled na stařičkou Schánělovu matku a také na jeho malou dcerku, oblečenou rovněž v černých šatečkách. Zvláště ženy nedokázaly v této chvíli zadržet slzy.

Zádušní mši svatou sloužil farář Lonek od Svatého Apolináře. Po skončení obřadu se ohromný průvod vydal pěšky na Olšany, kde na tamním hřbitově čekal další velký zástup diváků. Poté byl zavražděný hlídač v tklivé atmosféře hlasitého pláče pohřben v pátém oddělení devátého olšanského hřbitova. Dodejme ještě pro úplnost, že představitelé muzea nejenže uhradili veškeré náklady pohřbu, ale také rozhodli, že muzeum bude pozůstalé rodině vyplácet penzi.

Dvě zlaté tabatěrky tedy nakonec zůstaly na svém místě v muzejní vitríně. Je otázka, zda by je pachatel, kdyby se byl jeho čin zdařil podle původního plánu, dokázal prodat. Zpráva o vyloupení muzea by se jistě druhý den rozkřikla a většina z tehdejších starožitníků by asi byla váhala vykoupit zjevně kradené věci. Jedinou možností by tedy asi pro Sandnera bylo tabatěrky rozbít a prodat je pouze za cenu zlata.

Odborníci z muzea později odhadli cenu oněch dvou tabatěrek asi na 360 tehdejších rakouských korun. To byla přibližně mzda kvalifikovaného dělníka zhruba za čtyři měsíce práce. Ale v našem příběhu to také byla cena dvou zmařených lidských životů.

Smutný dům v tiché ulici

Pokud se o někom proslýchá, že je smolař, můžeme se domnívat, že to je člověk, kterému v životě chybělo štěstí. Někdy se však jedná o rány osudu, které takový nešťastník nemohl odvrátit, a někdy si zas smolař ke svému neštěstí napomohl více či méně sám. A to byl patrně i případ smutného hrdiny následujícího příběhu.

František Husák byl sice vyučený kupec, ale do vedení samostatného obchodu se mu příliš nechtělo. Místo toho se raději stal obchodvedoucím v pražské kožešnické tržnici. Krátce poté se seznámil s mladou vdovou Františkou a ta jej tolik okouzlila, že se s ní záhy oženil. Ona měla malý sklad dřeva v jedné ohradě na okraji Prahy. To se jejímu novému manželovi natolik zalíbilo, že změnil svůj dosavadní vztah k samostatnému podnikání a pustil se do obchodování. Když už jeho žena vlastnila sklad dřeva, začal tedy obchodovat s dřevem a řezivem, leč neměl v oboru žádné zkušenosti, a než stačil nějaké načerpat, přišel v tomto podnikání o téměř všechny své hotové peníze. Nevadí, řekl si tehdy, zkusím tedy štěstí v nějakém jiném oboru. Záhy se mu zalíbil obchod s realitami, ale ani nákup a prodej domů či parcel mu mnoho štěstí nepřinesl. Zákazníků nebylo mnoho, naopak podnikatelů v realitách hodně a mnozí byli daleko zkušenější než začátečník Husák. Než se novopečený podnikatel stačil rozkoukat, zjistil, že je s financemi v koncích.

Nevadí, vždyť mnozí lidé zázračně zbohatli obchodováním s akciemi, řekl si nakonec a pustil se do obchodování na burze cenných papírů. Jenže to byla další, v jeho případě už skoro poslední, osudná chyba. Opět se pustil do něčeho, k čemu neměl žádné předpoklady. Burzovním spekulacím vůbec nerozuměl, prodělal poslední zbytek svých hotových peněz a naopak si ještě musel dost vysoké částky vypůjčit. Jeho finanční situace se stala téměř neřešitelnou.

V červenci roku 1911 podnikl poslední pokus o záchranu. Koupil na dluh v tiché holešovické Palackého ulici dům č. p. 48, v jehož přízemí byl hostinec nazývaný „U Bukovských“. Z burzovního spekulanta se tedy stal hostinský, ale to byla asi jediná změna v jeho dosavadním životě, protože ani v tomto oboru mu štěstí nepřálo. Částečně si to zavinil sám, protože místo toho, aby se naplno začal starat o živnost, znovu se pouštěl do všelijakých podivných obchodů a podezřelých transakcí. Byl cosi jako druh karetního hráče, který už všechno prohrál, ale přesto se utěšuje nadějí, že jednou se přece úspěch musí dostavit. Leč osud určil jeho budoucnost jinak. Lidé v okolí, kteří už tak byli dost konzervativní, si záhy všimli, že nového hostinského začali navštěvovat pokoutní obchodníci podezřelého ražení. To ještě více prohloubilo jejich nedůvěru k nově příchozímu. Hostů v Husákově hospodě rychle ubývalo.

Husák žil v naději, že se mu přece jednou musí podařit prolomit smůlu, která jej zatím ve všem jeho podnikání obklopovala, jenže k tomu by se musel i sám přičinit a také občas poslechnout rady zkušených lidí, kteří jej před některými jeho podnikatelskými kroky upřímně varovali. Jenže on toho nedbal a navíc do některých svých neslavných obchodů zatáhl i část svých přátel či známých. Ti však díky Husákově neobratnosti posléze přišli o mnohatisícové částky a nyní podnikatelského smolaře hlasitě proklínali. Někteří už také začali shánět pomoc právníků.

Husákova manželka tuto situaci těžce nesla. Byla to řádná a hodná žena, která nade vše milovala své děti a o svou domácnost se pečlivě starala. Často svému manželu domlouvala, jenže ten na její naléhání nic nedal a stále jen věřil svým chimérám, že jednou jistě zbohatne. Konečné rozuzlení tohoto smutného příběhu se však rychle blížilo.

Začátkem roku 1913 bylo už i samotnému Františku Husákovi zřejmé, že nastává krize. Věřitelů se hlásilo tolik, že k uspokojení jejich nároků bylo nutno Husákův holešovický dům i s hostincem prodat v exekuci. Došlo k tomu počátkem února 1913 a před celou rodinou s pěti dětmi se nyní otevírala neradostná perspektiva bydlení kdesi pod mostem. Jestliže Husákův podnikatelský duch dosud vzdoroval neradostným představám, teď už i on sám po návratu z dražby svého domu pochopil, že kruh se uzavřel. Je žebrákem. Jak dlouho zvažoval svá další životní rozhodnutí, to nikdo neví, ale patrně nakonec došel k názoru, že již neví kudy kam. Možná právě v tu chvíli v něm uzrálo ono hrozné rozhodnutí. Později se sice objevily i názory, že se snad na konečném řešení dohodl se svou ženou, ale nezdá se to být příliš pravděpodobné. Na to Františka Husáková své děti až příliš milovala.

Dne 5. února večer uložil otec k spánku svou rodinu, čtrnáctiletého syna Jaroslava, jedenáctiletého Karla, sedmiletého Julia a devítiletou Annu. Jeho manželka se rovněž chystala k spánku a v její posteli vrněla i nejmladší dcerka Františka, které bylo teprve osmnáct měsíců. Děti se ve své posteli ještě chvilku vzájemně pošťuchovaly, ale pak už je přemohla únava a ony postupně usínaly. Když se jejich otec po chvíli opatrně přesvědčil, že všichni už spí, odešel do kuchyně, kde byl zabudován vývod svítiplynu. Nasadil na konec plynovodu gumovou hadici, do dveří ložnice, kde spala jeho rodina, vyvrtal otvor a hadici tudy prostrčil. Pak otevřel dveře na chodbu a vyhnal z bytu psa a kočku, oblíbené společníky jeho dětí. Potom odemkl domovní dveře a vypustil obě zvířata na ulici. Dveře opět zamkl a vrátil se do bytu. Chvíli ještě váhal, ale pak se náhle otočil k plynovodu a roztočil kohout plynu naplno. Vrátil se do ložnice, kde spala jeho rodina, a s otevřenýma očima tiše ulehl na postel.

Druhý den ráno ucítili ostatní nájemníci v domě protivný zápach svítiplynu. Přivolali tedy plynárenského zřízence, který však nepátral po tom, odkud plyn uniká, jen ve sklepě zavřel jeho přívod. Leč ani to nepomáhalo a plyn byl po domě cítit i několik hodin poté.

Navečer si obyvatelé domu navíc všimli, že před dveřmi bytu Husákových sedí jejich pes a kočka. Lidé si v tu chvíli také uvědomili, že z bytu vlastně po celý den neviděli nikoho vycházet, a pojali neblahé tušení. Někdo z nich doběhl na zdejší policejní komisařství a upozornil na tuto podezřelou situaci. Komisař Šmarda nebral celou věc na lehkou váhu a bez meškání se spolu s inspektorem a několika strážníky odebral do Palackého ulice. Našli tu uzamčený byt a všude silně páchl svítiplyn. Zmocnila se jich temná předtucha. Strážníci tedy nejprve rozbili zvenčí okna Husákova bytu, aby tam mohl vniknout čerstvý vzduch. Pak se mužům zákona podařilo z chodby vypáčit dveře bytu, a když vstoupili dovnitř, naskytl se jim hrůzný pohled.

Václavské náměstí a rakouští důstojníci na ušlechtilých koních. Snímek z roku 1914, ze sbírek Městského muzea v Netolicích. Zatímco tehdejší (stejně jako dnešní) Václavák byl výkladní skříní Prahy, některé okolní čtvrti, včetně Holešovic, kde se odehrál náš příběh, byly obývány lidmi s velmi nízkými příjmy.

Na jedné posteli s očima dokořán otevřenýma ležel mrtev otec rodiny, František Husák, na druhé posteli spala věčným spánkem jeho manželka Františka i s nejmladší dcerkou. Na třetí posteli pak ležely ostatní děti v polohách, v jakých je zastihla smrt. Teprve teď si někteří sousedé v domě uvědomili, že v noci slyšeli z Husákova bytu podivné zvuky, prý jakoby dětský křik. To patrně dusící se děti volaly své rodiče o pomoc. Jaké scény se v tu chvíli v bytě odehrávaly, to se však už nikdo nikdy nedozví. Jeden z chlapců se podle všeho ještě snažil v omámení plynem slézt z postele, ale stačil jen sundat nohy z pelesti a pak už zůstal ležet. Smrt byla rychlejší.

Na místo hrozného činu krátce po komisaři dorazil i lékař, MUDr. Královec, který však mohl u všech jen konstatovat smrt. Vzhledem k tomu, že příčina smrti byla u všech obětí jednoznačně zjištěna a nebylo navíc pochyb, že skutek spáchal František Husák, oznámilo státní zastupitelství, že v tomto případě upouští od provedení soudní pitvy a dává souhlas k pohřbu mrtvých těl.

O celém případu byl vyrozuměn Husákův bratr, majitel pekařského závodu v ulici Ve Smečkách, který prohlásil, že se o pohřeb postará. Do bytu v Palackého ulici se záhy poté dostavil zaměstnanec Schönbachova pohřebního ústavu, který za dozoru policie změřil všechna mrtvá těla a objednal výrobu rakví. O dvě hodiny později se před domem, z něhož stále ještě páchl svítiplyn, objevily dva pohřební furgony a pracovníci pohřebního ústavu začali vynášet rakve. Přihlížející dav se neubránil pohnutí a ani jedno oko nezůstalo v tu chvíli suché.

Samotný pohřeb se konal v sobotu 8. února na Olšanských hřbitovech. V ústřední kapli na katafalku před oltářem bylo umístěno sedm rakví, dvě černé pro těla rodičů a pět bílých pro těla dětí. Na všech rakvích s výjimkou otce byla položena kytička z fialek, u katafalku pak leželo několik věnců, které věnovaly děti holešovické obecné a měšťanské školy svým zemřelým kamarádům. Po skončených obřadech, které vykonal holešovický farář Nepil, byly rakve odneseny na devátý hřbitov k čerstvě vykopanému, skoro tři metry hlubokému hrobu. Tam pak dva hřbitovní zřízenci uložili nejprve dolů rakve rodičů a na ně pak rakve s těly jejich dětí.

Smutný osud nešikovného spekulanta, který v touze po úspěchu strhl s sebou do záhuby i celou svou nevinnou rodinu, se tak naplnil.

Cesty mladého vraha

Mnohé Čechy postihne čas od času nezměrná chuť cestovat. Je to snad dáno naší suchozemskou polohou uprostřed Evropy, odkud je i k tomu nejbližšímu moři poměrně daleko. A tak, když nás bezpečí naší rodné hroudy omrzí, podlehneme volání modravých dálek a vydáme se do světa. Bývá to obvykle podmíněno dnes už jen jediným faktorem – výškou našeho bankovního konta. Pokud je naše peněženka hubená, bývá cestování po světě o dost těžší.

Mnozí slavní cestovatelé historie by jistě mohli vyprávět, jak těžce sháněli finance na své cestovní plány. Někdy jim pomohl panovník, někdy štědrý mecenáš, někdy možná milenka, a když nešlo to ani ono, museli se zkrátka a dobře zadlužit.

Náš příběh pojednává také o jedné cestovatelské touze a snaze vypůjčit si na to peníze, leč jeden malý rozdíl oproti jiným historickým příkladům tady je. V našem případě si totiž budoucí cestovatel chtěl vypůjčit peníze od osoby, která s tím zásadně nesouhlasila.

Mladík, který se dne 8. února 1911 octl před pražským porotním soudem, působil na první pohled rozpačitým, skoro až bojácným dojmem. Byl menší postavy, měl oblečeny černé šaty a na otázky předsedy soudu odpovídal tichým a klidným hlasem. Kdybyste jej potkali na ulici, řekli byste si, že je to tichý hoch, možná student z nějaké dobré měšťanské rodiny. Ani ve snu by v něm nikdo nehledal vraha. A přece byl opak pravdou…

Jan Hájek, jemuž v době činu bylo teprve osmnáct let, bydlel v obci Cerhovice nedaleko Hořovic v malém domku s dvěma byty, z nichž jeden obývala jeho rodina a druhý manželé Křikavovi, dělnická rodina s dvěma malými dětmi. Obě rodiny spolu dobře vycházely a jejich soužití bylo bez problémů. Leč u Hájků se doma občas nějaké potíže vyskytly. Mohl za to většinou právě náš hrdina, Jan Hájek.

Mladík měl totiž do života velké plány a hodně toho začal, jenže nic nedokončil. Učil se nejprve zlatníkem, pak usoudil, že raději zkusí štěstí jako obuvník, ale ani to ho nebavilo a nakonec skončil v jedné hořovické továrně. Ani tady však dlouho nevydržel, a protože snil o tom, že se stane strojníkem, vydal se už ve svých 16 letech za prací do Německa, odkud byl zakrátko vyhoštěn a poslán postrkem, čili za policejního dohledu, domů do Čech.

Potom pracoval nějaký čas ve mlýně v Unhošti, kde se ale k jednomu svému kamarádu zachoval ne zrovna kavalírsky – ukradl mu šaty, prodal je a za tyto peníze odjel ke své sestře do Vídně. Tam byl zatčen a předán do Prahy a zde mu za zločin krádeže soud vyměřil týdenní vězení. To sice nebylo nic hrozného, ale pro mladíka bylo nepříjemné, že od té doby měl ve svých spisech záznam o trestu za krádež a justice na něho později hleděla přísnějšíma očima.

Po propuštění z vězení nenašel v Čechách práci, a tak odešel do Saska, odkud se však opět brzy vrátil a nastoupil do jedné továrny na Hořovicku jako slévač. Vydržel to jen asi měsíc a poté si jeho nepokojná povaha žádala změnu. Vydal se za prací do Bavorska, pak se vrátil na Moravu a zde nějaký čas pracoval v Přerově. Bydlel tam v podnájmu u jisté Anny Pavlíčkové, k níž se zachoval dost negalantně. Ukradl jí totiž jízdní kolo jejího syna, které obratem prodal za 34 koruny. Protože navíc své bytné zůstal dlužen i za byt a stravu, opustil Přerov a zamířil na Slovensko. Odtud jej nepokojná povaha zavedla do Uher, kde pracoval jako číšník. Vydržel jen týden, než odjel do Bělehradu. Před Vánoci roku 1909 se znovu vrátil do Čech a již poněkolikáté nastoupil do hořovické továrny. Pobyl tam však pouhých pár týdnů. Dále hledal štěstí ve slévárnách v Komárově, ale ani tam nebyl příliš spokojen. Práce na jednom místě, to nebylo nic pro jeho neklidnou duši. Jan Hájek se tedy čím dál víc zaobíral myšlenkou, že doma mu nikde pšenka nepokvete a že by se měl vydat někam dál do širého světa. Jenže na tak daleké cesty je zapotřebí peněz a ty mladíkovi chyběly.

Počátkem března roku 1910 se navrátil domů, do domku v Cerhovicích. Nejen rodina, ale i manželé Křikavovi, jeho sousedé v domku, se jej vyptávali, kde všude byl. Mladíka potěšilo, že může být na chvíli středem pozornosti, a tak jim zeširoka a světáckým tónem vypravoval o svých toulkách Evropou. Jak tak seděl u Křikavů v bytě, všiml si, že Křikavová při poslechu jeho vyprávění sáhla do zásuvky stolu a vytáhla z ní zlatou desetikorunu. Nevšimla si přitom, jak se mladíkovi v tu chvíli zablesklo v očích. Nahlas však neřekl nic a pokračoval v líčení svých cestovatelských zážitků.

Mládenec se v následujících dnech začal čím dál vážněji zabývat myšlenkou na cestu za moře. Jenže kde sehnat peníze? O tom, že by mu snad mohla vypomoci jeho rodina, nemohlo být ani řeči. Jednak staří Hájkovi penězi neoplývali a se starostmi v očích obraceli v ruce každou korunu a jednak neměli k plánům svého syna důvěru. Vždyť zatím v žádném zaměstnání dlouho nevydržel. Proto považovali chystanou cestu přes oceán za pouhý romantický nesmysl.

Mládenec tak už předem věděl, že doma s žádostí o peníze asi nepochodí. Měl však jiný nápad. Věděl, že jejich sousedé Křikavovi jsou spořiví, ostatně ona zlatá desetikoruna, jen tak pohozená v zásuvce stolu, jej o tom přesvědčila. Neměl ale v úmyslu své sousedy okrást, chtěl si jen od nich nějaké peníze na cestu vypůjčit. Požádal tedy svou matku, aby se za něj u paní Křikavové přimluvila, leč matka o ničem takovém nechtěla ani slyšet. Správně odhadla, že by nakonec za syna nejspíš musela vracet sousedce dlužné peníze ona sama, a proto teď synovi jen stručně odsekla, že za Křikavovou nepůjde.

Druhý den ráno odešli Hájkovi rodiče za svými záležitostmi, stejně jako starý Křikava. Mladík zůstal v domku sám, jen se sousedkou Křikavovou, která byla doma se svými dvěma dětmi, sedmiletým Josefem, jenž ležel v  posteli se spalničkami, a pětiletou Mařenkou. To byla pro mladíka ta správná chvíle. Zašel za sousedkou k ní do bytu a požádal ji, zda by mu nepřišla uvařit omáčku. Jeho matka je prý už do rána na poli a on sám omáčku ještě moc dobře uvařit neumí. Ve skutečnosti mu o žádnou omáčku nešlo, nechtěl jen o peníze žadonit u Křikavů před dětmi.

Když pak sousedka k němu do bytu skutečně přišla, začal ji velmi usilovně prosit, aby mu půjčila peníze na cestu do Ameriky, celkem asi 150 korun. Leč sousedka o ničem takovém nechtěla ani slyšet, protože mladíkovy dobrodružné plány, jak v cizích zemích zbohatne, v ní oprávněně nebudily důvěru. Dobře ho znala a věděla, že zatím v žádném zaměstnání nevydržel déle než několik týdnů. Navíc částka 150 korun tehdy představovala celé jmění. Řekla proto jednoznačně a důrazně NE.

Její odmítnutí se jí však stalo osudným. Mladík k ní náhle přiskočil, chytil ji oběma rukama za krk a začal ji rdousit. Netrvalo dlouho a žena klesla k zemi a zůstala nehybně ležet. Pachatel se později snažil hájit. Prý Křikavovou nechtěl zabít, ale když jí po odmítnutí půjčky vyhrožoval, že ji zamkne u nich v bytě a peníze si v její kuchyni sám v zásuvce stolu vezme, začala prý sama Křikavová škrtit jeho. Tato verze byla však posléze úředně vyvrácena jako nepravdivá. Mladík se prostě rozhodl získat peníze na cestu jakýmkoli způsobem.

Teď tedy už neztrácel čas. Uchopil ležící tělo sousedky, odtáhl je přes chodbu ke dveřím do sklepa a tam je po schodech vhodil. Patrně to mělo vypadat jako domácí nehoda, kdy paní Křikavová uklouzla na sklepních schodech. Nato se vydal do bytu Křikavových a tady se bez ohledu na přítomnost obou dětí začal dobývat do zásuvky stolu, kde měla rodina uloženy své peníze. Zásuvka ovšem byla zamčena, a tak se mladík obrátil na malého Josífka, ležícího v posteli, a rozkazovačným hlasem mu přikázal, aby hoch našel klíče od zásuvky. Chlapec tedy s námahou vstal a ze skleníku v rohu pokoje vytáhl klíček od zásuvky.

Hájek mu jej rychle vytrhl z ruky a třesoucíma se rukama odemkl zásuvku. Našel zde 218 korun, což byly úspory Křikavovic rodiny, dále zlacený křížek, granátovou brož a pak ještě dalších 140 korun, které náležely bratru paní Křikavové. To všechno si pachatel přivlastnil. Někomu se možná zdá získaná částka v poměru k dnešní české měně zanedbatelná, ale nesmíme zapomenout, že případ se udál v době rakouské monarchie, kdy tehdejší koruna měla zcela jinou hodnotu, kterou bychom mohli alespoň velmi zhruba vyjádřit poměrem 1 : 100, tedy jedna rakouská koruna by dnes představovala nejméně naši dnešní stokorunu.

Mladík si svou kořist rychle uložil do kapsy, a když se vystrašené děti ptaly, kde je maminka, odpověděl jim na půl úst, že brzy přijde. Pak se převlékl do svátečních šatů, na vypůjčeném kole odjel na hořovické nádraží a pokračoval vlakem do Plzně. Odtud pak jeho cesta vedla do Chebu a přes hranici do Pegnitzu. Zde už se cítil být v bezpečí. Druhý den pokračoval do Norimberku, kde si prý chtěl najít nějakou práci, protože uloupené peníze mu na jeho cestovatelské plány nestačily. Práci nenašel, a protože se už začínal trochu bát, že se po něm pátrá, zamířil do Stuttgartu, do Štrasburku, poté do Paříže a odtud do přístavu v Boulogne. Zde nastoupil na holandský parník společnosti Lloyd, který jej o tři týdny později vysadil v jihoamerickém Rio de Janeiru. Zde se už Josef Hájek cítil v bezpečí a hlásil se všude pod svým pravým jménem.

Četníci s bicykly a pátrač se psem, pohlednice z roku 1917. Ze sbírek zájmového sdružení Četnická pátračka Praha.

Jednoho dne se mu však dostaly do rukou zdejší české krajanské noviny, kde si přečetl o vraždě Anny Křikavové a o tom, že je jakožto její vrah hledán zatykačem. Později před soudem Hájek tvrdil, že si myslel, že Křikavová je po jeho škrcení jen v bezvědomí a že se následně probere. Nyní však měl potvrzeno, že se stal vrahem. Když potom zjistil, že se po něm poptával tajemník zdejšího rakouského konzulátu, rychle se sbalil a odjel dále do brazilského vnitrozemí, kde nějaký čas pracoval na kávové plantáži. Prý tam opravoval stroje potřebné pro sklizeň kávy. Měl však výčitky, že připravil o život matku dvou malých dětí, a tak se v něm nakonec hnulo svědomí a on se rozhodl vydat se do rukou spravedlnosti.

Odjel do přístavu Santos, kde se ohlásil na německém konzulátu jako Bulhar a byl přijat jako pomocný topič na německý parník Hohenstaufen. Po příjezdu do Hamburku se ubytoval v hotelu, kde mu však kdosi ukradl 220 marek, tedy všechny úspory, a tak musel nakonec prodat zimník, aby měl na cestu domů. Získané peníze mu ale stačily jen na cestu do Berlína. Zde se nakonec Hájek udal německé policii, přiznal se k vraždě a byl po výslechu předán okresnímu hejtmanství ve Frýdlantě a odtud putoval obratem k soudu do Prahy.

Zde mu už trochu otrnulo a začal spekulovat, že jeho přiznání k vraždě bylo přece jen unáhlené. Před soudem začal tvrdit, že u dveří sklípku do Křikavové po prudké hádce jen strčil a ona spadla do sklepa, kde pádem omdlela. Leč stopy po rdoušení byly tehdy na mrtvole až příliš zřetelné a soudní znalci tento Hájkův neobratný pokus o zmenšení své viny před soudem bez potíží vyvrátili. Mladík tedy měl na krku loupežnou vraždu. Porota měla rozhodnout o jeho vině a soud následně o výši trestu.

Soudní řízení začalo před pražským porotním soudem dne 8. února 1911. Soudu předsedal vrchní rada Bartheldy, žalobu zastupoval dr. Tollmann, obžalovaného hájil dr. Hübschmann. Dopoledne probíhaly výslechy svědků. Velmi tklivá chvíle, při níž jen málokteré oko v soudní síni zůstalo suché, nastala, když otec Křikava přivedl obě malé děti, Mařenku a Pepíčka. Děti, které ještě přesně nevěděly, co se vlastně s jejich matkou stalo, se rozhlížely po soudní síni, jako by ji hledaly.

Vězeňský dozorce v uniformě, před rokem 1914. Ze sbírek Kabinetu historie a dokumentace Vězeňské služby ČR.

Jana Hájka nakonec zachránilo jeho mládí. Dosud mu totiž nebylo dvacet let, a tak trest smrti, který by jinak byl zřejmě vynesen, nepřipadal v tomto případě v úvahu. Porota se sice 11. února 1911 usnesla, že mladík je vinen vraždou pětatřicetileté Anny Křikavové, ale soud nakonec vynesl ortel znějící jen na deset let těžkého žaláře. I to se nakonec mladému vrahovi, který před soudem mnoho lítosti neprojevil, zdálo příliš, ale vyšší soudní instance později tento verdikt potvrdily.

Jan Hájek tedy putoval za mříže, kde byl pak ještě mnoho týdnů mezi spoluvězni středem pozornosti – to když jim mnohomluvně vykládal o svých dalekých cestách po světě. Že kvůli tomu připravil dvě malé děti o maminku, to však ostatním spoluvězňům raději zamlčel.

Tiskařská historie

…pravidelné nárazy kol vagónu na koleje začaly zpomalovat. Lokomotiva krátce zapískala, celý vlak s trhnutím ještě více zpomalil a za okny vagónu se objevily siluety nádražních budov. Děčínské nádraží se rychle blížilo. Cestující ve vlaku začali vstávat, oblékat si zimníky a na jejich hlavách se usadily jak tehdy populární buřinky, tak i měkké klobouky. Ve vagónu ovšem cestovalo i několik lidí, kteří už na první pohled pocházeli z venkova. Ti si rychle nasazovali čepice s kožešinou a tělnatá selka sedící v rohu vagónu začala chvatně přikrývat plachtou vedle stojící nůši, z níž vyčnívala husí hlava. Husa se až dosud zvědavě rozhlížela po vagónu, zjevně překvapena, čím že to ti lidé cestují. Selka s ní však mířila na trh, a tak je dost pravděpodobné, že pro husu to byla první, ale bohužel i poslední jízda vlakem.

Když vlak konečně na děčínském nádraží se skřípěním zastavil, otevřely se dveře všech vagónů a cestující začali opatrně sestupovat na perón. Jen v jednom kupé posledního vozu ještě postávali u okénka dva muži. První z nich měl na sobě pěkný zimník z kvalitní látky a s límcem obšitým kožešinou, zatímco jeho společník byl oblečen rovněž do silného zimního kabátu, ale z látky viditelně horší. Na hlavě měl zimní čepici a v ruce koženou aktovku. Oba muži spolu až dosud seděli na lavici vagónu a za celou cestu z Drážďan spolu prohodili jen několik vět. Hovořili německy.

Když teď vlak zastavil v Děčíně a cestující začali vystupovat, oba muži zjevně nespěchali ven. Zejména ten lépe oblečený několikrát zkoumavě vyhlédl oknem vagónu a pátravě, skoro až podezřívavě si bedlivě prohlížel děčínské nástupiště. Skoro to vypadalo, jako by se někoho či snad něčeho bál. Leč vystoupení z vlaku už nebylo možno dále odkládat, a tak oba muži prošli uličkou a svižně seskočili ze schůdků vagónu. Pak se znovu pátravě rozhlédli po celém nádraží a onen cestující v lepších šatech náhle strnul. Spatřil na peróně dva zachmuřené muže, už na první pohled dělníky. Stáli zde v čepicích naražených až na uši a s jistým podezřením sledovali oba nově příchozí. Skoro to vypadalo, že zde čekali na příjezd vlaku a chtěli mít kontrolu, kdo z něj tady v Děčíně vystoupí. Teď pochopili, že jejich čekání na nádraží nebylo zbytečné.

Onen lépe oblečený cestující chvíli nerozhodně postával u vlaku, ale nakonec se obrátil na svého společníka a tiše mu řekl několik slov, která však v ruchu nádraží nemohl nikdo jiný slyšet. Pak oba cestující uchopili svá nevelká zavazadla a zamířili přes perón k východu z nádraží. Cestou se však několikrát nenápadně obrátili směrem, kde stáli oba čekající dělníci, aby viděli, zda je budou sledovat, či nikoli.

Toho dne byl 7. únor 1914 a Děčín, toto město s nejnižší nadmořskou výškou v Čechách, žil svým běžným, každodenním životem. Město, v německé verzi nazývané Tetschen, bylo už tehdy průmyslovým centrem s mnoha malými dílnami i většími průmyslovými podniky, kde šest tisícovek zdejších obyvatel nacházelo obživu. Nad městem se vypínal honosný zámek, jenž náležel šlechtické rodině Thun-Hohenstein a proslavil se mimo jiné i tím, že právě zde byl roku 1835 hostem slavný polský skladatel Fryderyk Chopin, který tu zkomponoval svůj valčík As-dur, zvaný Děčínský. Právě na děčínském zámku byly také po sarajevském atentátu a ztrátě obou rodičů vychováváni všichni tři sirotci po zavražděném následníku trůnu Františku Ferdinandu d‘Este a jeho manželce, kněžně Žofii Chotkové. Zámek totiž tehdy náležel jejich tetě Marii Luise, rozené Chotkové, nyní provdané Thun.

Pohled na Děčín, snímek z roku 1908. Ze sbírek Městského muzea v Netolicích.

V době, kdy se odehrává náš příběh, však do sarajevského atentátu zbývalo skoro pět měsíců a do začátku první světové války ještě o měsíc více. Nadcházející krvavé masakry na bojištích si zatím jen těžko uměl někdo představit, ostatně málokdo si uměl představit válku vůbec, vždyť v Evropě s výjimkou balkánských třenic vlastně už přes čtyřicet let žádná válka nebyla. Také lidé na Děčínsku žádné myšlenky na válku neměli a o blížících se krvavých hekatombách ještě nic netušili. Byl mrazivý únor a všude kolem se rozkládala zasněžená krajina, která navozovala idylický, skoro by se dalo říci starosvětský ráz. Zdálo se, že celá krajina pod sněhovou pokrývkou pokojně spí.

Zde v Děčíně se nyní lidé starali hlavně o běžnou, každodenní obživu. Venkované se snažili prodat na trhu co nejvíce svého zboží a dělníkům v továrnách šlo hlavně o to, aby jejich zaměstnavatel měl dost zakázek a aby jim za práci aspoň trochu slušně platil.

Zejména personálu zdejší Hempelovy tiskárny se ale poslední dobou zdálo, že se pan majitel snaží ušetřit na jejich mzdách až příliš. Několikrát se s ním pokoušeli jednat, ale když to nevedlo k žádnému výsledku, rozhodli se k radikálnímu řešení: ke stávce.

V případě stávky jde obvykle o to, kdo déle vydrží, zda zaměstnavatel, kterému utíká zisk, nebo jeho dělníci, kterým hrozí vyhazov a ztráta současné obživy, byť mizerné. Majitel tiskárny se ze všech sil snažil dělníkům dokázat, že se bez nich nakonec obejde. Zvolil k tomu tu nejběžnější metodu: obstarání stávkokazů. Obrátil se na svého pracovního agenta v Sasku, Paula Keillinga, se žádostí, aby mu v Německu za odměnu obstaral nějaké zdatné tiskárenské odborníky. Keilling se snažil ze všech sil, a tak už za dva dny přivážel vlakem do Děčína první čtyři náhradní typografy čili sazeče. Sazeči byli v oněch dobách považováni za tiskárenskou šlechtu, vždyť to byli právě oni, kdo z jednotlivých liter vysázel a sestavil stránku budoucí knihy nebo časopisu a dal jí tak konečný grafický tvar. Jenže sotva tito sazeči vystoupili na děčínském nádraží z vlaku, obklopili je stávkující dělníci od Hempela a důrazně jim domlouvali, aby nevstupovali do jejich sporu se zaměstnavatelem a nestali se stávkokazy. Všichni čtyři němečtí sazeči to nakonec uznali a hned příštím vlakem se opět vrátili domů do Saska.

Agent Keilling byl v oné chvíli zlostí bez sebe. Dalo mu tolik práce, než v Německu přemluvil tyhle čtyři pro práci v Děčíně, a teď byla najednou vidina štědré odměny od pana Hempela pryč. No nevadí, zkusí obstarat někoho jiného. A tak dne 7. února 1914 přivážel vlakem do Děčína dalšího zájemce o práci v Hempelově tiskárně. Byl to onen muž s koženou aktovkou a v horším zimním kabátě, drážďanský strojník Richard Gentz, jenž se uvolil, že bude zatím nějaký čas pracovat v Děčíně. Keilling se tentokrát rozhodl neponechat nic náhodě a doprovodil svého muže až na místo osobně. Oba muži tedy přijeli onoho únorového dne vlakem do Děčína. Byli si ovšem vědomi, že stávkující dělníci je jistě neuvítají s nadšením, a tak opatrně už na nádraží vyhlíželi z vlaku, zda na ně někde nečíhají tiskaři od Hempela. Už záhy se ukázalo, že jejich opatrnost byla na místě.

Oba tiskaři, Hein a Braun, kteří hlídali na nádraží, zda sem z Německa nepřijíždí další stávkokazové, si jich samozřejmě hned všimli a následně za nimi vyběhli ven z nádražní budovy. Agent i německý strojník zrychlili krok, ale oba tiskaři také přidali do kroku. Když bylo za chvíli Keillingovi zřejmé, že pronásledovatelům neuniknou, náhle se zastavil a zajel rukou do kapsy kabátu. Když pak ruku opět vytáhl, třímal v ní malou plochou pistoli, čili jak se uvádí v dobových dokumentech, browning. Namířil zbraní na oba zaskočené tiskaře a stručně prohodil: „Jestli se ke mně někdo z vás přiblíží, budu střílet!“ Pak nechal oba překvapené dělníky stát na ulici a rychle se svým druhem odcházel.

Zamířil do Rehneltova hostince, kde měl objednán nocleh, ale sotva tam přišli, objevilo se v hostinci několik dělníků z řad stávkujících. Zpráva o tom, že Keilling nejenže přiváží stávkokazy, ale ještě navíc vyhrožuje střelbou, se mezi tiskaři rychle rozšířila, a tak Keilling spolu s Gentzem raději odešli nocovat jinam. Zamířili do hostince U města Prahy, kde se nakonec ubytovali. Měli pocit, že tady jsou konečně v bezpečí.

Leč na druhý den ráno, 8. února 1914, když oba hosté přišli k snídani, čekal je v jídelně hostince houf asi patnácti stávkujících dělníků. Atmosféra v místnosti začala záhy houstnout. Z hloučku dělníků se pak najednou oddělil jeden z nich, který byl jejich mluvčím. Jmenoval se Jan Solinger a byl to tiskařský strojmistr od Hempela. Došel až k jejich stolu a důrazně upozornil zejména Gentze, že svým jednáním vpadá do zad stávkujícím dělníkům a zároveň také otcům rodin. Měl by se vrátit domů, stejně jako to udělalo už několik jeho druhů před pár dny.

Tato představa ovšem notně popudila zprostředkovatelského agenta Keillinga. To by tak hrálo, aby se jeho pracně sehnaný tiskař vrátil zpátky do Německa a on kvůli tomu znovu přišel o celou svou provizi! Už na nic nečekal a stejně jako včera se teď v jeho ruce objevila pistole. „Ještě jedno slovo,“ zaječel na Solingera, „a bude z tebe mrtvola!“

Strojmistr už otvíral ústa, aby Keillingovi řekl, že jejich spor přece nebudou řešit střelbou, leč agent napřáhl ruku a hostincem náhle práskl výstřel. Na tak malou vzdálenost Keilling nemohl minout cíl. Kulka zasáhla Solingera do krku, přeťala tepnu a těžce zraněný muž vzápětí klesl do kaluže krve na zem. Jeho druzi jej rychle dopravili do nemocnice, ale zranění bylo smrtelné a strojmistr ještě téhož dne večer zemřel. Předtím však stačil pod přísahou policii vypovědět, jak k celému incidentu došlo.

V hostinci se zakrátko po osudném výstřelu objevil četnický strážmistr Pohl, který Keillinga zatkl. Před místně příslušným litoměřickým soudem se pak o tři týdny později konal proces, v němž byl agent Paul Keilling obviněn z vraždy Jana Solingera. Líčení předsedal vrchní rada dr. Langecker, obžalovaného hájil zdejší advokát dr. Glaessner.

Agent před soudem stále opakoval, že zbraň prý použil jen v sebeobraně, když byl napaden stávkujícími dělníky. Ačkoli očitý svědek celé události, strojník Gentz, vypověděl, že Keilling nebyl nikým napaden, porota nakonec na verzi nutné obrany přistoupila. Obžaloba z vraždy byla všemi dvanácti hlasy poroty zamítnuta a Keilling byl potrestán jenom osmiměsíčním tuhým vězením za nepřiměřenou sebeobranu. Do celkové výměry trestu se mu započítala i třítýdenní vyšetřovací vazba. Na otázku předsedy soudu, proč vlastně nosí u sebe zbraň, vysvětloval Keilling, že je v poslední době často napadán dělníky a má strach o svou bezpečnost.

Tiskař Gentz, který s Keillingem přijel z Německa, však po tomto krvavém případu už dále nechtěl v celé kauze figurovat. Vrátil se co nejdříve raději domů a všem případným zájemcům o práci v děčínské tiskárně otevřeně řekl, jak se věci mají. Očekávaná posila z Němec tedy do tiskárny nedorazila a majitel nakonec musel na některé dělnické požadavky přistoupit. Škoda jen, že k této dohodě nedošlo dřív, než musel tiskař Jan Solinger zaplatit cenu nejvyšší.

Poděkování

Na tomto místě se sluší poděkovat všem institucím, které mi při psaní této knihy byly nápomocny radou či skutkem. Můj dík náleží:

Kabinetu historie a dokumentace Vězeňské služby ČR

Knihovně Jihočeského muzea v Českých Budějovicích

Knihovně Milevského muzea

Knihovně Národního muzea v Praze

Muzeu JUDr. O. Kudrny v Netolicích

Regionálnímu muzeu v Chrudimi

Státnímu oblastnímu archivu v Zámrsku

Table of Contents

Pár slov úvodem

Případ božích mlýnů

Povídka malostranská

Případ ukradené kobylky

Chladný únorový den

Příběh prokletého statku

Případ krásného dragouna

Případ stříbrných hodinek

Pár vysokých bot

Případ hazardního hráče

Půlnoční světlo

Dvojitá spravedlnost

Případ tichého vdovce

Poslední svědkyně

Případ dvou švagrů

Případ smutných milenců

Nepohodlné milenky

Příběh z křivoklátských lesů

Noční přízraky

Vesnický román

Výstřely v zimní noci

Případ zlatých tabatěrek

Smutný dům v tiché ulici

Cesty mladého vraha

Tiskařská historie