Mikuláš Splítek

STÁT SE INVESTOREM

Jak ovládnout tvůrčí magii akciového trhu

Copyright © 2020 Mikuláš Splítek

V edici Pod povrchem vydalo nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2020. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Odpovědná redaktorka Vendula Kůrková

Šéfredaktor Marek Vlha

Redakční spolupráce Tomáš Baránek, Zuzana Kačerová

Oponentura Ján Hájek, Daniel Gladiš, Přemysl Bejda

Grafická úprava David Dvořák

Sazba Stará škola (staraskola.net)

Ilustrace Radek Petřík

Obálka Alex Gutrai

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

E-kniha Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz

[Ohodnoťte knihu prosím zde: melvil.cz/kniha-investorem]

[Pochvaly pište na libisemi@melvil.cz]

[Errata hlaste na melvil.cz/erratum]

Sdílejte s hashtagem #investorem

© Jan Melvil Publishing, 2020

ISBN 978-80-7555-108-5

Vše má na svědomí Dorothea Brandeová. Její kniha Becoming a Writer mi poskytla inspiraci, strukturu a hlavně sebedůvěru k tomu, abych zkusil o investování něco napsat. Nemá smysl, abych citoval všechny myšlenky, které jsem od ní převzal. Tento text, celý, patří jí.

„Je lepší být bohatý než chudý.“

– autor neznámý

Úvod

S AKCIOVÝM INVESTOVÁNÍM JE POTÍŽ, protože nemá jasné hranice. Legendární investor Peter Lynch objevil několik úspěšných firem při víkendovém nakupování se svými dcerami. Mark Mobius hledal nápady do fondu rozvíjejících se zemí tak, že na motorce několik měsíců křižoval jihovýchodní Asií. Warren Buffett čte několik hodin denně noviny, a Walter Schloss naopak média i internet úplně ignoroval. Ze všech těchto příběhů se zdá, že nelze dopředu odmítnout žádný přístup či zkušenost, protože realita – a tudíž i práce investora – je nesmírně rozmanitá a spletitá.

Jedno však o investování víme bezpečně – je to činnost typicky lidská. Počíná a končí se v člověku a člověk nemůže přesně vědět, oč běží, dokud nedojde na věc. Dokud se nestane investorem. „Nežádejte autora, aby vysvětlil svou báseň. Nemá to smysl. Smysl je pouze v hledání,“ říká spisovatel Rick Riordan. S investováním je to stejné. Jak vyplývá z citátu „Je lepší být bohatý než chudý“, který jsem použil na začátku knihy (a ve kterém se pochopitelně nemluví jen o penězích), považuji za důležité, aby ten, kdo chce opravdu zjistit, o co v investování jde, sám investorem byl. Tato kniha je o tom, jak se jím stát.

Je o procesu vrůstání do investorské profese. O psychologické proměně, kterou je nutné podstoupit, aby člověk mohl na burze uspět. O tom, proč a jak nasměrovat svůj životní příběh do fascinujícího, avšak neúprosného světa finančních trhů.

Sám se o to čtrnáctým rokem snažím. Dodnes si pamatuji, jak můj vychovatel na internátu odhrnul látkový závěs a odkryl tři monitory, na nichž poskakovaly akciové grafy. „Víš, pracuju tu jen proto, aby za mě někdo platil daně. Mám tu jinak spoustu času na burzu,“ pověděl mi tehdy spiklenecky. Za minulého režimu zastával vyšší státní funkci, což ho – alespoň v jeho očích – diskvalifikovalo z jakékoli manažerské pozice, a tak se vrhl na investování.

Když mi vyprávěl svůj příběh, uvědomil jsem si, že do burzy je na rozdíl od mnohých jiných zaměstnání zvláštně vtištěný aspekt spravedlnosti. Akciovému trhu je jedno, kdo na něj vstupuje. Obchodování je anonymní a systém příliš velký a komplexní na to, aby se dal manipulovat na jednu či druhou stranu. Žádné známosti či konexe nepomohou, a proto je zcela druhořadé, jestli jste bývalý komunistický pohlavár, ropný magnát, syn královny nebo kluk z Horní Dolní. Nemusíte nikomu nic vysvětlovat a o ničem ho přesvědčovat. Z pohledu budoucího procentuálního zhodnocení mají na finančním trhu všichni stejnou startovní pozici. A tenhle aspekt mě na burze osudově upoutal.

Od té chvíle věci nabraly rychlý spád – knihy, specializované webové stránky, demo účet, první obchody s penězi, které jsem dostal za maturitu… Začal jsem se akciovým investováním denně zabývat a postupně jsem dostal příležitost poznat ho z pozice laika, obchodníka s cennými papíry, analytika, a nakonec i správce podílového fondu EAM Stock Small Caps. Ten se během dvou let vyšvihl s více než pěti miliardami korun na pozici třetího největšího akciového fondu v České republice a peníze podílníků, kterých už má čtyřicet tisíc, za tu dobu zhodnotil o více než třicet procent (téměř trojnásobně oproti srovnávacímu indexu).

V průběhu svého pobytu na burze jsem prozkoumal bezpočet investičních nápadů, mluvil se šéfy předních světových firem, přečetl desítky knih a sepsal pár komentářů, ale nikdy mě nenapadlo, že bych mohl (či měl) k investování dodat něco „teoretického“. To se změnilo právě se spuštěním fondu. Za účelem jeho propagace jsem začal objíždět česká města a vysvětlovat lidem podstatu své práce, což přineslo novou, a ne vždy úplně jednoduchou zkušenost.

Kdykoli totiž klientům a bankéřům o burze vyprávím, cítím jakési zvláštní napětí. Mohu jim samozřejmě představit, jak sám postupuji – co funguje pro mě. Mám ovšem čím dál nutkavější pocit, že to nestačí, a někdy dokonce vnímám, jako bych odcházel s jakýmsi dluhem vůči nim. Mnoho z nich totiž hledá podporu na vlastní investiční cestě. Nechtějí data a mentorování, nýbrž podněty. Intuitivně chápou, že – slovy Joaquina Millera – „žádná rada na Wall Street není ani z půlky tak cenná jako vlastní úsudek“. A já si čím dál silněji uvědomoval, že jim v těch několika málo minutách prezentace nemohu, a možná ani při nejlepší vůli neumím pomoci.

K investování se totiž často přistupuje tak, že má dvě složky – řemeslnou a kreativní – a že řemeslo může odkoukat každý, ale kreativita se buď projeví, anebo ne. „Genialita je nepřenosná,“ omluví se pravidelně hned v úvodu většina přednášejících a autorů burzovních knih a dál už popisují pouze ony řemeslné technikálie. Zahltí posluchače či čtenáře statistikami a fakty, aniž by se jim snažili pomoci v onom druhém, tvůrčím, a tedy nadmíru osobním ohledu, a já jsem, upřímně řečeno, nebyl jiný.

Pak jsem však objevil myšlenky Dorothey Brandeové a později i Carla Gustava Junga, z jehož díla Brandeová zřejmě vycházela, a svitl mi plamínek naděje. „Obtíže začátečníka nastávají daleko dříve, než dospěje do bodu, kdy by mohl mít prospěch z technických pravidel. Nemá totiž zkušenosti, aby platnost takových pouček vůbec posoudil. Kdyby to uměl, velmi pravděpodobně by žádnou lekci vůbec nepotřeboval,“ píše autorka a mně došlo, že na chlup stejný problém je s investováním.

Investiční adept nepřichází na přednášku či nebere tu kterou knihu do ruky, aby byl zahrnován definicemi a daty, ale proto, že hledá odpověď na otázku: „Mám na to, být stejně důvtipný jako Warren Buffett? A má vůbec cenu pokoušet se to zjistit?“ Jinými slovy, prahne po sebedůvěře, tvořivosti a smyslu. Proto hltá všechno, co zavedení investoři říkají a píšou, a někdy dokonce neváhá zaplatit i velké sumy, aby se s nimi osobně setkal. Předpokládá totiž, že oni už obtíže s nalezením těchto kvalit překonali, a tudíž mají přístup k jakési investiční magii. Tím pochopitelně nemám na mysli, že by byli pověrčiví či že by vykonávali nějaké obskurní rituály. Spíše to, že nějakým tajemným způsobem důvěřují své schopnosti rozpoznat klíčové informace a okamžiky.

Správný aspirant věří, že pokud bude dostatečně všímavý, toto tajemství od nich odpozoruje. Proto ho tak bolestně raní onen nesmírně častý „disclaimer“, že genialita je nepřenosná. Vždyť on naopak toužil slyšet, že za řemeslem skutečně existuje nějaké investiční tajemství. Přál si ho zkusmo nahmatat a kontaktem s už praktikujícími investory pomalu pronikat k podstatě této cechovní magie. Chtěl být uveden mezi ostatní kouzelníky a v jejich doprovodu, krůček po krůčku, uvěřit ve vlastní nadpřirozené schopnosti. Ve skrytu duše totiž tuší, že – ačkoli by se zřejmě ještě zdráhal o takových věcech hovořit, a už vůbec by nepoužíval pojmy jako „genialita“, „nadpřirozené schopnosti“ či „magie“ – něco takového skutečně existuje, a i pro něj je to k mání. Všechno tohle investiční adepti nějak instinktivně vědí.

V souladu s Dorotheou Brandeovou jsem přesvědčen, že se nepletou. Existuje jakási tvůrčí magie a lze ji učit. A možná proto bude tato investiční kniha jiná. Je totiž o magii akciového investora.

Kapitola 1:

Nahlédnutí do akciové džungle

AČKOLI JSME SI V ÚVODU ŘEKLI, že středobodem našeho zájmu bude magie investora, pár řemeslných informací na začátek přece jen patří. Nelze totiž předpokládat, že každý přicházíme ze stejného „kraje“, a bude tedy dobré sjednotit několik základních pojmů.

Akciové investování lze definovat jako nákup a držení akcií – tedy podílu na podnikání konkrétní firmy – za účelem dividendového či kurzového zisku. Jinými slovy, člověk na čas vymění své peníze za kousek podniku v očekávání zhodnocení. Díky internetu, univerzálnosti angličtiny, obecným účetním standardům a elektronickým převodům peněz může k takovému účelu zvolit v podstatě jakoukoli z více než šedesáti tisíc veřejně obchodovaných firem.

Samotná tato možnost mi přijde fantastická. Nikdy v historii neměli lidé takovou svobodu nakládání se svým majetkem – bývali omezeni hranicemi států, vysokými převodními náklady a fyzickou povahou transakcí. Ve značné míře tak hráli roli subjektů podřízených státní moci a její finanční implikaci v podobě daní a všudypřítomné inflace. Nyní však mohou peníze volně přesouvat bez ohledu na to, kde se fyzicky nacházejí či jakým rodným jazykem mluví. Jen si představte, že můžete profitovat v podstatě z jakéhokoli vývoje v kterékoli zemi, stačí jen se o tom příběhu něco naučit a porozumět jeho dynamice! To je příležitost historicky nevídaná.

Zvířecí instinkt požírá baráky i dluhopisy

Abychom příležitost investora nějak konkretizovali, podívejme se na akciový trh v několika číslech. Poslouží nám k tomu výčet výnosů a volatility, tedy kolísavosti, ve srovnání s dalšími hlavními třídami aktiv – s dluhopisy a rezidenčními nemovitostmi. Takovou statistiku na vzorku rozvinutých zemí západní Evropy, Austrálie, Japonska a Spojených států amerických za uplynulých sto padesát let připravili autoři z Federal Reserve Bank of San Francisco.

Volatilita – míra kolísání

Nebude zřejmě překvapením, že výnosově si akcie hravě poradily se státními dluhopisy. Kreativní potenciál soukromých firem směřuje k tvorbě hodnoty a riziko ponechává spíše jako sekundární proměnnou. Firmy jsou ztělesněním jakéhosi „zvířecího instinktu“. Státní zřízení je oproti tomu budováno primárně k udržení stability a sociální soudržnosti, čili především k prevenci rizika. Historické výnosy dluhopisů – tedy třídy aktiv, která je na státní zřízení navázána – proto typicky kopírují inflaci a jejich reálný výnos je v dlouhém časovém období nízký. Následující graf ukazuje průměrný výnos státních dluhopisů jak s delší, tak s krátkou splatností.

Graf 1: Inflačně očištěný výnos dluhopisů, desetiletý klouzavý průměr

Nízký reálný výnos dluhopisů státům umožňoval a stále umožňuje levné dluhové financování a ony toho (v poslední době obzvlášť) plnými doušky využívají. Je pochopitelné, že při tak dostupném financování byly právě státy historicky největšími dlužníky. Odměna pro jejich věřitele, ať jde o fyzické osoby, pojišťovny, centrální i komerční banky či penzijní fondy, je však z dlouhodobého pohledu značně neuspokojivá. Především kvůli obdobím neočekávaně vysoké inflace, která ji – ať už v časech válečných, či mírových – mnohokrát v minulosti výrazně „naředila“, nepřesahuje v průměru ani jedno procento ročně.

Likvidita – míra schopnosti směnit aktiva za peníze v krátkém čase a při minimálních nákladech

Na druhou stranu, výhodou dluhopisů je typicky značná likvidita (možnost kdykoli nakoupit či prodat ve velkém objemu, s nízkými náklady a bez distorze ceny), předvídatelnost jejich výnosu (při držení do splatnosti je dán kuponem), relativní stabilita (2,5krát nižší kolísavost než u akcií) a anticyklická povaha jejich cen v dobách ekonomického zpomalení.[1] Z těchto důvodů, které mohou být v určitých chvílích mnohem důležitější než dlouhodobý výnos, budou tato aktiva zastoupena v portfoliích i nadále. Je ovšem nutné chápat, že v dlouhodobém horizontu slouží státní dluhopisy pouze k zachování kupní síly, nikoli k jejímu zvýšení. Zbohatnout na prostém držení státních dluhopisů lze jen těžko.

Porozhlédněme se tedy po aktivech tzv. produktivních, která reprezentují především nemovitosti a firmy, jejichž základní kapitál může být v soukromých rukou nebo se může veřejně obchodovat na burze ve formě akcií. Na rozdíl od dluhopisů mají tyto dvě skupiny podkladovou ziskovou sílu, jinak řečeno svou činností či charakteristikou produkují určitou hodnotu vyjádřenou v penězích. Zisková síla akcií spočívá v tom, že zakládají podíl na zisku (či ztrátě) podkladové firmy, u nemovitostí jde především o příjmy z pronájmu. Tato „produktivita“ je zřejmě důvodem, proč byly akcie a rezidenční nemovitosti v historii nejvýnosnějšími obchodovanými třídami aktiv a proč, možná trochu překvapivě, sdílejí částečně srovnatelný průběh.

Jak je vidět z grafu níže, reálný výnos akcií a rezidenčních nemovitostí byl dlouhodobě v průměru kolem 6–7 % ročně.[2] S oběma skupinami je spojena poměrně značná kolísavost, pohybujeme-li se ale v delších časových periodách, potenciál jejich výnosu vztažený k volatilitě vykazuje výrazně lepší poměr než v případě dluhopisů. Obě hlavní třídy produktivních aktiv se tedy dlouhodobě hodí pro budování bohatství.

Graf 2: Inflačně očištěný výnos akcií a rezidenčních nemovitostí, desetiletý klouzavý průměr

Uvážíme-li jejich specifika, kolísavost je u nemovitostí nepřekvapivě nižší než u akcií, protože nejsou brány jako výhradně spekulativní aktivum, ale slouží i k výsostně praktickému účelu – k bydlení. Většina firem, jejichž akcie se obchodují na burze, sice rovněž produkuje výrobky či poskytuje služby, které jsou pro fungování společnosti důležité, nebývají ale tak nezbytné nebo nemívají tak silnou emocionální vazbu jako vlastní byt či dům. Nižší kolísavost je tedy podstatnou výhodou nemovitostí.

Diverzifikace – rozrůzňování, rozložení aktivit či rizika

Další faktory už hovoří spíše ve prospěch akcií. Možnost regionální diverzifikace (tedy rozptýlení) portfolia je u nemovitostí výrazně těžší, likvidita je nižší kvůli fyzické podstatě a administrativní náročnosti transakcí. Nemovitosti rovněž nejsou „nekonečně dělitelné“, takže částka potřebná k přímé investici bývá vyšší.

Akcie oproti tomu poskytují dobrou úroveň likvidity a diverzifikace, a ne pouze ve smyslu finančního kapitálu. V případě akcií se také nejlépe dělí energie a čas. Pokud si člověk založí firmu, specializuje se v určité profesi nebo pečuje o nemovitost, vždy je omezen určitým trendem či regionálním specifikem. U akciového investování však může propůjčit kapitál desítkám firem z různých oborů a zemí, a využít tak kreativního potenciálu tisíců lidí zároveň. Jak už bylo řečeno, jediný „limit“ představuje jeho schopnost porozumět tomu, co se v daných firmách odehrává.

Zvolí-li člověk akcie, přistupuje tedy na vysokou kolísavost, ale odměnou mu je velmi dobrá úroveň likvidity, diverzifikace a flexibility a značný ziskový potenciál. Navíc získává něco, co je pro akcie unikátní – možnost trošinku formovat společnost (ne nadarmo se slovo „společnost“ v češtině používá jak pro „společenství lidí“, tak pro „firmu“) k obrazu svému. Na rozdíl od (z jistého úhlu pohledu) spíše poddanského vztahu ke státu, potažmo k jeho dluhopisům či k nemovitostem, které se na jeho území nacházejí, totiž vstupuje do pozice akcionáře, tedy aktivního, spolurozhodujícího činitele. Odtud pramení zvláštní psychologická proměna, kterou se budeme zabývat dále.

Výnos má tři nohy, každou jinak dlouhou

Řekli jsme, že akcie za posledních sto padesát let přinesly v reálném vyjádření výnos 6–7 % CAGR (kumulativního průměrného ročního růstu), a nyní bychom mohli rozebrat, jak takový výnos vlastně vzniká a co ho tvoří. Tato úvaha totiž pomáhá osvětlit, proč akcie v kratším časovém úseku tolik kolísají, a proč je tudíž lidé považují za „rizikové“[3].

Celkový výnos akciového trhu tvoří v zásadě tři faktory: dividendový výnos, vývoj ziskovosti podkladových firem a změna ocenění jejich akcií. Tyto faktory dávají dohromady celkové zhodnocení pro akcionáře,[4] jak ukazuje následující tabulka. Zde jsou zmíněné proměnné zobrazeny na příkladě poslední dekády u jednoho z nejreprezentativnějších akciových indexů S&P 500, který je tvořen pětistovkou největších veřejně obchodovaných amerických firem.

Rok

Dividendový výnos

Vývoj ziskovosti

Změna P/E

Celkový výnos

2008

3,2 %

–26,9 %

–15,9 %

–35,3 %

2009

2,0 %

0,3 %

23,1 %

25,5 %

2010

1,8 %

37,8 %

–18,2 %

14,6 %

2011

2,1 %

14,4 %

–12,6 %

2,1 %

2012

2,2 %

6,1 %

6,9 %

15,6 %

2013

2,0 %

5,7 %

22,6 %

32,0 %

2014

2,1 %

8,1 %

3,0 %

13,7 %

2015

2,1 %

0,6 %

–1,4 %

1,4 %

2016

2,2 %

0,3 %

9,2 %

11,9 %

2017

2,2 %

13,4 %

6,0 %

19,6 %

2018

1,9 %

24,0 %

–25,0 %

–4,4 %

Tabulka 1: Rozklad výnosů akcií v indexu S&P 500 mezi lety 2008–2018

V druhém sloupci tabulky vidíme dividendový výnos, tedy to, co firmy vyplatí v hotovosti zpět svým akcionářům, vztaženo k ceně akcií. Střednědobě je tento ukazatel poměrně stabilní, protože firmy mění dividendovou výplatu jen zřídka a většinou pouze tehdy, jsou-li k tomu donuceny negativními okolnostmi. Do poloviny dvacátého století sice býval průměrný dividendový výnos vyšší (4–5 %), jeho pozvolný pokles však zčásti – i kvůli daňovému zvýhodnění – nahradily odkupy vlastních akcií.[5] Pokud bychom tedy nyní k dividendovému výnosu přičetli také část odkupů vlastních akcií, jakožto jinou formu vrácení kapitálu akcionářům, pohybovali bychom se stále poblíž historického průměru. Celkový výnos tedy ve střednědobí určují spíše zbylé dva faktory – růst ziskovosti a změna ocenění.

Ziskovost představuje to, co firmy reálně vydělávají, tedy co reportují finančnímu úřadu a co se následně promítá do rozličných statistik, třeba o hrubém domácím produktu. Pokud bychom situaci velmi zjednodušili a akcie firmy přirovnali ke koupi bytu na investici, pak ziskovost by se rovnala tomu, za kolik můžeme daný byt ročně pronajmout. Ziskovost firem je tedy fundamentálním, zevnitř firmy pocházejícím zdrojem budoucí odměny akcionářů. Ve druhém sloupci vidíte, jak se v posledních letech vyvíjela, a je nasnadě, že kolísá výrazně více než například zmíněný výnos z pronájmu (ten se během jednoho roku zřídkakdy mění dvojciferně).

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Úvod

Kapitola 1: Nahlédnutí do akciové džungle

Zvířecí instinkt požírá baráky i dluhopisy

Výnos má tři nohy, každou jinak dlouhou

Kapitola 2: Je to jednoduché, ale ne snadné

Kapitola 3: Těžkosti, které na investora číhají

Kapitola 4: Co je to vlastně za lidi?

Kapitola 5: Duální experiment, aneb lépe se poznat

Kapitola 6: Směrovky akciové křižovatky

Kapitola 7: Kód ke kartotéce nápadů

Kapitola 8: Investiční teze aneb práce a zase práce

Kapitola 9: Teze na stříbrném podnose

Kapitola 10: Odstup, satane

Kapitola 11: Teď zavři oči a... kup

Kapitola 12: Na rande s hypotézou

Kapitola 13: V pěně investorských dní

Kapitola 14: Nebát se smrti aneb akciový exit

Kapitola 15: Historie se rýmuje aneb řeč Benjamina Grahama

Kapitola 16: Dovinutá smyčka těžkostí