Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © Jaroslava Černá, 2010

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Jaroslava Černá, 2010

Redakční úprava Miroslav Kozák

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2010

shop@alpress.cz

Dotisk prvního vydání 2011

ISBN 978-80-7466-579-0

Prolog

Něžný obraz krásné milované ženy v srdci dával českému králi naději, že i kdyby snad měl dnes v tuto chvíli a na tomto místě opustit svět lidí, láska k jeho malé Anežce nemůže nikdy zemřít. Na tváři Přemysla Otakara se objevil úsměv a živá vzpomínka na milující dívku mu vlila do žil odhodlání postavit se nečekaným událostem.

„Anežko moje malá…“ zašeptal a otevřel srdce vzpomínkám… láska překoná věky.

Pozemský svět kolem něj se rozplynul, ale barvy lásky na obraze milované Anežky zůstaly s ním.

Jak krátký je lidský život… a jak dlouhý okamžik smrti…

Díl první

Anežka

a královna Markéta

Kapitola 1

Průvod se pomalu blížil k cíli dlouhé cesty. V čele klusali jezdci se zástavami Babenberků, kolem několika kočárů držela koně v kroku lehká jízda a ozbrojenci ve dvou řadách celý průvod uzavírali.

Tohle že je radostná cesta na svatbu? Pomyslela si dívka na koni, cvalem dojela poslední jezdce, rozčísla rychlou jízdou spořádanou zadní řadu, zavýskla nadšením, usmála se na dva vylekané muže a přitáhla koni uzdu. Počkala, až ji ozbrojenci uzavírající průvod zase předjedou, znova klisnu pobídla a cvalem dojela k boku prvního kočáru.

„Paní,“ oslovila radostně ženu, která se objevila v malém okně, „město je na dohled, už tam brzy budeme!“ a věnovala zamyšlenému obličeji úsměv, do kterého dala všechnu svou vřelost a náklonnost. Mladičká Anežka z Kuenringu měla svou paní ráda. Znaly se jen pár měsíců, od doby, kdy si ji Markéta Babenberská vybrala mezi své nové dvorní dámy. Ale nejen to, Anežka byla její oblíbenkyní. Paní Markéta si ji zamilovala pro všechno, co už sama neměla – mládí, divokost a krásu, kterou si šestnáctiletá dívka snad ani neuvědomovala.

„Už zase vyvádíš jako nevychovaný hoch, Anežko, copak se to sluší pro dvorní dámu prohánět se na koni jako muž?“ pokárala Markéta dívku, ale konečně se jí obličej rozjasnil úsměvem.

„Vždyť jsi mi, paní, projížďku dovolila, nevydržím jen sedět a rozhlížet se z malého okénka po krajině. Potřebuji se hýbat, už jsem byla celá ztuhlá… a paní, jak říkám, věž kostela je na dohled, už tam brzy budeme.“ Pak stiskla koni slabiny. „Za chvíli jsem, paní, u tebe, a až vystoupíš z kočáru, budu ti po boku.“ Anežka vyrazila cvalem k čelu průvodu, aniž by počkala na odpověď.

„Jistě, dítě, vystoupíme společně a společně půjdeme vstříc novým dnům,“ povzdechla si nahlas Markéta, unaveně opřela hlavu o stěnu kočáru a zavřela oči. Ale k oltáři už musím jít sama.

Copak si Markéta Babenberská může svou cestu životem vybírat? Copak mi byla dána možnost projevit vlastní vůli? Všechno je jen politikaření. Musela vyslechnout, co je dobré pro země, které po právu zdědila, a co je tedy dobré i pro ni. Pak už se mohla jen podřídit osudu a věřit, že dělá to, k čemu je předurčena – k dalšímu dohodnutému sňatku. Co je to asi za muže, který se ožení se ženou o třicet let starší, jen aby získal území a moc? Snad je Přemysl Otakar moudrý vladař, když se ke sňatku s ní odhodlal přes tak velký věkový rozdíl.

A Markéta nevěděla, jestli si má svého nastávajícího manžela vážit, nebo jím pohrdat. Ale komu záleží na mých pocitech? Otevřela oči a vzala z klína závoj, který poté, co o samotě usedla do kočáru, odložila. Pak si zahalila vlasy a sepjala látku pod krkem broží ve tvaru květiny. Snad bude mít čas se upravit a odpočinout si, než bude představena nastávajícímu choti.

Anežka předjela průvod dále, než jí bylo dovoleno, ale nelitovala. Město Hainburg, cíl jejich cesty, bylo sice na dohled, ale před ní se otevřel úchvatný pohled do mírného údolí. Zarazila klisnu a vychutnávala si obraz klidné krajiny před sebou lemovaný dvěma řekami, které se přímo před ní spojovaly v jeden veliký soutok. Zatajil se jí dech nad krásou vytvořenou přírodou, ale i nad obrysem věží v dálce.

Tak tedy tam, v tom městě na obzoru, se bude paní Markéta vdávat za následníka českého trůnu. Její paní bude královnou a ona, Anežka z Kuenringu, bude dvorní dámou české královny! Už nepospíchala, bylo na čase vrátit se k paní do kočáru. Anežka pomalu otočila koně a krokem jela průvodu naproti. Přála dobré paní Markétě jen to nejlepší. Ale přinese tak nerovný sňatek její paní štěstí? Kdo ví? Kdo by mohl mluvit o štěstí, když sňatek je výhodný hlavně pro českého panovníka. Je pro něj pouhým zvětšením území a moci a nikdo neočekává, že by mladík mohl paní Markétu milovat. A v tom okamžiku si Anežka uvědomila, že i ona bere svou paní spíš jako starou a moudrou matku než jako přítelkyni. Představa, že paní Markéta ulehne do svatebního lože s mladým mužem, byla pro Anežku nepředstavitelná. Bože můj, jak se asi moje paní musí cítit? Anežka procitla ze zamyšlení a zvedla hlavu od koňské hřívy. Paní Markéta ji bude potřebovat! Už teď by měla sedět v kočáru vedle ní a chápat smutek, který má v očích. Má k němu důvod! A ona se zatím projíždí na klisně, cválá kolem svatebního průvodu, místo aby byla u paní, kdyby ji snad potřebovala. Anežka rychle pobídla koně do klusu. Její místo je teď u paní Markéty.

Otakar nepospíchal. Nebylo kam a nebylo proč. Zprávy o pohybu nastávající choti měl z dnešního poledne, takže věděl přesně, že Markéta Babenberská i s průvodem dorazí každým okamžikem do města, v jehož kostele budou oddáni.

Byl to promyšlený a logický tah – spojení zemí bude ku prospěchu českého království a Rakousy a Štýrsko dostanou silného vladaře. A žena, která mu otvírá cestu k větší moci? Copak to není jedno? Nebere si ženu, ale upevňuje své postavení tou nejjednodušší cestou – sňatkem.

O lásce žádné smlouvy nemluví, a už vůbec ne o jakékoliv náklonnosti k držitelce říšských listin, které Markétu Babenberskou právně zplnomocňují k vládě nad alpskými državami. No a po formálním sňatku to bude on, Přemysl Otakar, kdo se ujme vlády ve vyženěných zemích.

„Pane,“ přerušil tok Otakarových myšlenek velitel doprovodu, „brzy bude tma, souhlasíš s odpočinkem na cestě? Nechal jsem připravit přenocování v nejbližší vesnici. Souhlasíš, pane?“

„Jistě, rozhodls dobře, přece nepojedeme v noci, koně i muži jsou unaveni,“ přikývl Otakar muži a dál se věnoval vlastním myšlenkám.

Jel na koni v čele asi padesáti jezdců do města, ve kterém sňatkem s paní Markétou změní směr svého života. To jediné Otakara zajímalo. Nebyl zvědavý na to, jak jeho nastávající manželka vypadá. Věkem by mohla být jeho matkou, to přece mluví za všechno. Proto je jedno, že do Hainburgu dojede až kolem zítřejšího poledne, den po příjezdu průvodu nastávající manželky. Paní Markéta bude mít alespoň dost času k odpočinku po dlouhé cestě a před oltář předstoupí svěží a snad i smířená s tím, že budoucí český král si nebere starou Markétu, ale krásné alpské země a svůdnou budoucnost.

Malý útulný hrad přivítal paní Markétu tichou pohostinností a vytopenými komnatami. S Anežkou po boku vyslechla krátké uvítání majitele panství.

„Děkuji ti, pane, za poskytnuté pohostinství, ale svatební hosté, zdá se, ještě nedorazili, všude je klid.“ Markétina slova zněla spíš lhostejně než jako otázka.

„Ne, paní, ale nedělej si starosti, svatební obřad proběhne, jak víš, až za tři dny. A buď si jistá, že vše bude tak, jak se sluší a patří. Všechny šlechtické rody pozvání přijaly a jistě se dostaví včas. A ty, paní, budeš mít dostatek času se na všechno připravit a odpočinout si,“ vysvětloval hradní pán a zároveň se snažil Markétu uklidnit. Ale nebylo to zapotřebí.

„Můj nastávající manžel zřejmě také ještě nedorazil?“ zeptala se Markéta klidně a pomalým krokem mířila do svých komnat. Nemusela se ptát, věděla, že Přemysl Otakar nemá důvod ke spěchu.

„Ne, paní, ale poslové přinesli zprávu, že zde bude nazítří kolem poledne stejně jako první hosté,“ dodal ještě hradní pán a přede dveřmi ložnice paní z Babenberka se s oběma ženami rozloučil hlubokou úklonou.

„Pojď, Anežko, potřebuji tvou pomoc při svlékání,“ pobídla Markéta klidnými slovy dívku, která jí teď byla neustále po boku. Obě si prohlížely komnatu a pak menší ložnici, která byla Babenberské paní určena ke krátkému pobytu, jen po dobu nutnou ke svatebnímu obřadu.

„Půjdeš, paní, hned na lože?“ zeptala se Anežka starostlivě.

„Ne, dítě, na odpočinek je ještě čas. Jen si svléknu cestovní šat a ráda bych se prošla, abych protáhla ztuhlá záda z cesty. Ale na lože půjdu brzy, hned po večerním jídle.“

Po chvíli už paní Markéta Babenberská s Anežkou po boku procházela nádvořím a zahradami útulného hradu.  Ani jedna nemluvila, avšak Anežka celou svou bytostí vnímala tichý smutek své dobré paní a cítila, jak v ní paní Markéta smířená se situací vzbuzuje lítost. Opravdu je Markétin sňatek důvodem k lítosti? Skutečně její paní nezbývá nic jiného než se podřídit přání zbytku rodiny a pokorně přijmout svůj osud? kladla si Anežka v duchu otázky, ale odpověď na ně neznala. Jak ponižující je kupčení se životem ženy, jejíž jedinou předností je právní vlastnictví zemí, kterým touží vládnout mladý český vladař. A Anežka pocítila, že se na zatím neznámého ženicha své paní právem zlobí.

Anežka se rozhodla dělat své paní společnost až do chvíle, kdy se bude muset Markéta sama postavit po bok nastávajícího manžela a projít mezi kamennými kostelními lavicemi k oltáři, sklonit hlavu a nechat kněze, aby požehnal nesmyslnému manželskému svazku. Byla teď odhodlaná rozptýlit smutek své paní, jak jen to bude možné.

„Chceš, paní moje, abych s tebou spala v jedné ložnici, aby ses necítila tak sama v neznámém prostředí?“ Zeptala se Anežka, když své paní rozplétala po jídle vlasy a připravovala ji na lože.

„Dítě, copak ty vyměníš radostné štěbetání dvorních dam za ticho ložnice stárnoucí ženy?“ zeptala se Markéta, ale bylo vidět, že je Anežce vděčná.

„Paní, já vyměním nesmyslné řeči za tvou společnost, když dovolíš. Nesnesu, když tě vidím smutnou.“ Anežka své paní rozčesávala dlouhé prošedivělé vlasy a snažila se tu bílou známku stáří nevnímat.

„Víš, Anežko, to není smutek, co v sobě cítím,“ sklonila hlavu Markéta, „je to ticho, co mám ve svém nitru.“ Pak zvedla hlavu a povzdechla. „Věř mi, takový zvláštní klid, jaký jsem už dlouho necítila. Myslím, že nemám jiné cesty než se smířit s osudem a přijmout to, co pro mě přichystal.“

„Já… odpusť, paní… já nevím, jak bych snesla takovou situaci! Vždyť sňatek, to má být přece radost a štěstí… a ty mi nepřipadáš ani trochu šťastná,“ pronesla Anežka rozhořčeně.

„Ale dítě, copak to nechápeš? Copak tomu nerozumíš?“ Markéta se otočila k Anežce. „Posaď se sem ke mně,“ ukázala na dřevěnou židli. „To víš, že chci, abys zůstala dnes v noci se mnou, a věř, že se mnou zůstaneš i po mém sňatku, nebo si snad myslíš, že český vladař bude toužit po společnosti stárnoucí ženy nebo snad bude chtít, abych mu byla neustále po boku? To jistě ne. A kdo ví, co bude po obřadu. Jistě, krátká hostina pro pozvanou šlechtu, aby všichni důležití lidé věděli, k čemu zde v Hainburgu došlo, ale to je všechno. Sňatek, smlouvy… a myslím, že pak bude můj choť spěchat, aby projel své nové državy.“ Markéta se znova na dívku usmála. „A to bude opravdu všechno, moje drahá. Jaké je to pro mne asi štěstí? Snad jen zajištěná budoucnost, život ve stínu muže, který touží být králem. Proto se žení s mými zeměmi, aby byl mocnější a bohatší. A já jsem jen přítěží, kterou on musí přijmout, pokud chce na svou cestu vykročit.“

„Ale jak se s tím, paní, dokážeš smířit?“ Vyskočila Anežka podrážděně ze židle.

„Už jsem se smířila, dítě.“ Odpověděla mírně Markéta. „Mám za své země a lid, který v nich žije, zodpovědnost. A co pro ně může být lepšího než mladý a silný panovník, který dokáže udržet pořádek a hlavně se postavit možnému nepříteli?“

„Jak moudře se na všechno díváš, má paní, to by mě nenapadlo,“ odpověděla Anežka. Pak Markétě pomohla na lože a sama se uložila v protějším rohu ložnice. Usnout ale nemohla. Pořád byla v myšlenkách u své paní. Nechtěla ji litovat, snažila se celou situaci pochopit, ale nedařilo se jí to.

Konečně zaslechla v tichu ložnice pravidelný Markétin dech, který svědčil o tom, že paní klidně usnula. Anežka zavřela oči, ale spánek nepřicházel. Když už měla konečně pocit, že usíná, zdálo se jí, že dech paní se zrychlil, že snad i zaslechla nějaký vyplašený hovor.

Opřela se v loži o lokty a nevěřícně naslouchala. Opravdu, za chvíli se zmatená slova ozvala znovu a Anežka se posadila a spustila bosé nohy na chladnou podlahu.

„Ne… Ne! Bože, ochraňuj ho…!“ a pak k ní dolehl od Markétina lože nářek. Rychle se zvedla a přeběhla ke své paní. Až přímo nad ní pochopila, že Markéta má noční můru, zlé sny, které ji trápí. „Jindřichu! Jindřichu! Pozor! Dej pozor! Bože, ne!“ Markéta zašermovala rukama, setřásla ze sebe přikrývky a pokoušela se někoho zadržet.

„Paní, paní Markéto,“ zatřásla s ní Anežka a pokoušela se ji probudit. „Paní, probuď se!“ vykřikla zoufale a chytila ji za ruce. V tom okamžiku se Markéta probrala a Anežka ve světle ohně z krbu a jediné louče u dveří viděla, jak na ni nevěřícně třeští oči. Pak poznala, že paní pochopila, kde je a že měla zlý sen. Pohled očí se rychle změnil, ale tvář měla pořád ještě vyděšenou.

„Paní, odpusť, ale měla jsi noční můru,“ Anežka rychle pustila Markétiny ruce a snažila se ji zakrýt, aby ji neroztřásla v chladném nočním vzduchu zima.

„Bože, Anežko, nevylekala jsem tě? Slyšela jsem samu sebe křičet, ale nemohla jsem se ze zlého snu probudit,“ starala se Markéta a ucítila, že jí po tváři tečou slzy.

„Ty pláčeš, paní moje?“ všimla si Anežka. „Jak ti mohu pomoci? Co tě tak trápí, že nemůžeš klidně spát?“ Pak složila přikrývku a podložila s ní paní záda. „Ať se ti alespoň pohodlně sedí…“ a přisedla na kraj lože a položila svou dlaň na vlhkou ruku své paní. „Ještě potřebuješ plakat? Co se ti stalo? A paní, mohu se zeptat, kdo je ten Jindřich, jehož jméno jsi vykřikovala?“ Anežka se zadívala do Markétiných očí. Až teď byly plné smutku, ale ještě něčeho, co nedokázala pojmenovat. Chvíli mlčela.

„Nechceš mi o tom říct, paní?“ zeptala se Anežka mírně. „Sama vždy tvrdíš, že když se člověk může svěřit, uleví se mu… a jestli, paní, potřebuješ, jsem tu dnes v noci jen pro tebe.“ A Anežka pohladila už suchou ruku své paní. Všimla si, jak je najednou křehká, až hubená. A nejen ruka, celá paní Markéta vypadala v matném světle ohně křehce a zranitelně.

„Anežko, nevím, zda jsi ve svých romantických představách o manželství schopná pochopit, že soužití muže se ženou může být také velmi, velmi bolestné.“ Paní Markéta se pohodlně opřela do přikrývek, ale ruku nechala v Anežčině dlani.

„To jméno, které jsem vykřikla ze zlého snu, tak se jmenoval můj první manžel, Jindřich Štaufský. Byla jsem za něho provdaná devět let a porodila mu tři děti.“ Markéta se odmlčela, a přesto, že cítila, jak jí zase v očích pálí slzy, neodvrátila od dívky obličej. Naopak nechala slzy téct a pomalu pokračovala ve vyprávění. „Ano, manžel, člověk, se kterým jsem musela žít a sdílet manželské lože. A věř mi, moje drahá, že to, co jsem s ním zažila, by snad jiná žena nevydržela ani rok. Je těžké popsat, jak moc mě ten muž trápil. Ale nejen mne. Celá rodina si s jeho záhadným myšlením nevěděla rady. Jeho chování bylo nepředvídatelné, myslím, že byl duševně nemocný a trápil nejen všechny okolo, ale i sebe. Velmi svou duševní nemocí trpěl, myslím, že měl i nesnesitelné bolesti hlavy.“

Markéta na chvíli sklopila oči a volnou rukou si hrála s lemem přikrývky. Anežka pochopila, že paní Markéta hledá vhodná slova, aby příběh dokončila.

„Jednoho dne byl tak zoufalý… přistihla jsem ho, jak buší hlavou do kamene ve zdi. Myslím, že tehdy se rozhodl, že už dále není schopen žít. Snažila jsem se ho zadržet, ale vysmekl se mi. Utíkal do maštalí, tam sám naskočil na neosedlaného koně a v trysku vyrazil z hradu.“

Markétě z očí vyrazil další příval slz. „Řekni mi, dítě, jak mu asi muselo být, když tryskem jel k lesu, k horám… Hned jsme za ním poslali jezdce, ale už ho nedohonili. Ztratil se.“

„Bože můj, paní, tvůj první manžel se ztratil v horách? To jsem netušila, nevěděla jsem, že ti někdo v životě tak ubližoval. A pak?“

„Našli ho až po třech dnech v horské rokli… i s koněm. Myslím, že se rozhodl skoncovat se životem, odejít ze světa… myslím, že už dále nedokázal se svou nemocí žít. A já jsem nebyla schopná jeho smrti zabránit. A nejen to!“ Paní Markéta se jen krátce nadechla a hned pokračovala: „Ulevilo se mi, moje drahá Anežko, rozumíš tomu, ulevilo se mi, že už se nebudu trápit ani já, ani ubohý Jindřich. Tak to bylo – tak žil a zemřel můj první manžel. A rodina všechno zatajila, všichni věděli, jaký byl a bůhví, jak by žil dál. A já si celou tu dobu vyčítám, že jsem byla nakonec ráda, jak se mé manželství ukončilo, ale cítila jsem vinu, vinu za smrt manžela, že jsem mu nebyla schopná pomoci, zabránit té kruté smrti… a tak jsem vstoupila do kláštera.“

„Tys byla v klášteře, paní?“ Zeptala se Anežka udiveně.

„To není přece nic podivného, milá Anežko. Je běžné, že urozené vdovy po smrti manžela vstoupí do kláštera. A Jindřichův otec, císař Fridrich, takové řešení jen přivítal. Ale já jsem nezůstala jen u toho, já v klášteře dominikánek složila slib čistoty.

Jenže pak náhle zahynul můj bratr, Fridrich Bojovný, poslední muž rodu Babenberků. Mohla jsem toužit po klidu kláštera, po životě v modlitbách, ale nic to nebylo platné. Najednou jsem se stala jedinou dědičkou alpských zemí, Rakous a Štýrska, a tím jsem se zase stala zajímavou pro šachové partie vládnoucí šlechty.“ Markéta vydechla a Anežka si všimla, že se jí ulevilo, že rysy v obličeji má uvolněné, i když vrásky kolem očí a úst snad ještě výraznější.

„A proto jsem teď tady, drahé dítě,“ povzdechla si Markéta, „proto jsi tady i ty jako moje společnice a dvorní dáma, protože se nemohu provdat za Přemysla Otakara bez malého doprovodu a společnic, které mne budou doprovázet – pokud budou chtít – dalším životem.“ Markéta se tázavě podívala Anežce do tváře – a tentokrát ona vzala dívčinu ruku do své. „Co říkáš, moje drahá, zůstaneš mou oblíbenou dvorní dámou?“

„Paní, jak se můžeš takhle ptát, proto jsem vstoupila do tvých služeb, abych mohla být tvou společnicí. A teď, když jsem tě mohla více poznat, po ničem jiném netoužím, nic jiného si ani neumím představit.“ Anežka se oddaně dívala na svou paní.

„Dítě moje,“ pohladila ji Markéta po vlasech, „dobře jsi to řekla, teď si neumíš nic jiného představit, ale věř, že život nabízí krásným dívkám jako ty víc než jen společnost stárnoucí ženy. Věř, že nikdy nemůžeme nahlédnout do budoucnosti a zjistit, co pro nás osud přichystal. Proto ani ty nemůžeš vědět, koho potkáš, kdo na tebe pohlédne se zalíbením a ty pak nebudeš chtít nic jiného než se stát vdanou paní. A věř, že já se na tebe nikdy nebudu zlobit, pokud sňatek bude důvodem, abys mne v budoucnu opustila a šla svou vlastní cestou. Ale pokud do té doby zůstaneš se mnou, budu se těšit ze tvé přítomnosti.“

„Na nic takového zatím nemyslím,“ zavrtěla Anežka hlavou. „Teď si, paní, přeji jediné – abys v klidu usnula a odpočívala. Jen tak budeš klidná a připravená na setkání s budoucím chotěm. Snad už se ti zlé sny nevrátí,“ doufala Anežka upřímně.

„Myslím, že teď, když jsem se ti mohla se svou noční můrou svěřit, se mi uleví a snad si přestanu smrt manžela vyčítat.“

„Ale ty, paní, nemáš na tom, co tvůj bývalý manžel udělal, žádnou vinu. Stalo se, nikdo tomu nemohl zabránit – a ty to přece víš. A když se tím nebudeš trápit, přestane tě mrtvý manžel i pocit viny strašit ve snech.“ Přesvědčovala Anežka svou paní.

„Možná máš pravdu, je čas jít životem dál. Nikdo z nás neví, co nám zítřek přinese, nebudeme se proto trápit minulostí, pokusíme se prožívat přítomnost a smířit se s budoucností.“

„Snad se nám to, paní moje, společně podaří.“ Ujistila Markétu Anežka a pak dodala: „Myslím, že je nejvyšší čas znova se pokusit usnout. Chceš, abych seděla u tebe, paní?“ Anežka se však zvedla a přerovnala přikrývky, jimiž předtím Markétě podepřela záda.

„Dítě moje, stačí, když budu vědět, že jsi tady se mnou. A nakonec – ty se také potřebuješ prospat, i pro tebe začíná nový život.“

„Myslíš, paní?“ zasmála se Anežka, „tak to se budeme těšit obě, co krásného nám další dny přinesou.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Prolog

Díl první

Anežka a královna Markéta

Kapitola 1

Díl druhý

Anežka a královna Kunhuta