Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © 2008 by Verlagsgruppe Lübbe

GmbH & Co. KG., Bergisch Gladbach

Translation © Bohumila Kučerová, 2009

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z německého originálu VATER UNSER IN DER HÖLLE

přeložila Bohumila Kučerová

Redakční úprava Drahomíra Smutná

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2009

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-561-5

Tuto knihu věnujeme všem dětem, které nepřežily.

PŘEDMLUVA

Když jsem četla tuto knihu poprvé, byla jsem otřesena tím, kolik hrůzy existuje. Chtěla jsem se dozvědět více a seznámila jsem se s lidmi, kteří se zabývají ritualizovaným násilím: s terapeuty, sociálními pracovníky i s oběťmi násilí.

A poznala jsem osobně i Ullu Fröhlingovou. Jejím prostřednictvím jsem se dozvěděla, že existují lidé, kteří mučí a zneužívají děti. Lidé, kteří mají moc, peníze a vliv. Navenek hrající roli spořádaného občana a v tajnosti vykonávající své hrůzné řemeslo. Jsou mezi sebou dobře propojeni. Uvědomila jsem si, že se jedná o organizovanou kriminalitu.

Kdo však pomůže jejich obětem?

Stále znovu se dovídáme o dětské pornografii na internetu, ale jen zřídka se někdo ptá na nedobrovolné malé herce v těchto odporných filmech.

Ulla Fröhlingová provedla k tomuto tématu rozsáhlý výzkum a především vedla během let řadu rozhovorů s mladou ženou, jejímuž osudu je věnována tato kniha. Dozvěděla se od ní příběh, který pro čtenáře, jež ještě nikdy neslyšeli o rituálním násilí, může znít příšerně, ale který je bohužel pravdivý.

Patří jí za to můj velký dík.

Tato kniha může pomoci, abychom si více všímali případů, kdy nějaké dítě často mívá stopy zranění, působí vyděšeně a je vůči svým vychovatelům uzavřené.

Renate Rennebach, MdB 1990–2002

místopředsedkyně pracovní komise Spolkového sněmu

zabývající se „tzv. sektami a psychoskupinami“ (1996–1998)

předsedkyně kuratoria Nadace pro oběti rituálního násilí

Realita může být mnohem příšernější než jakákoli fikce. Tato kniha založená na skutečném příběhu popisuje, co prodělává dítě, které je vystaveno organizovanému sadistickému násilí. A jaké následky si nese. Ulla Fröhlingová ve své fascinující knize předkládá podrobný portrét dívky, jež byla léta rituálně zneužívána, a v důsledku toho nemohla zůstat pouze jedinou osobou, ale musela vytvořit množství osobností. Věcně, leč nesmírně působivě nás seznamuje s existencí lidí, jež vědomě usilují o zlo a žijí zlem a z jejichž spárů je pro ty lidské bytosti, kterých se zmocnili, jen velmi těžké uniknout.

Diplomovaná psycholožka Michaela Huberová

supervizorka a lektorka léčení traumat

předsedkyně německé sekce ISSTD e.V.

Knihu Ully Fröhlingové často doporučuji. Bohužel se dnes všechny hrůzy, které v ní popisuje, plně potvrdily. Kdysi pokládali nás, kteří jsme svým pacientkám a pacientům věřili, za šílence. Tuto knihu by si měli přečíst všichni, kdo pracují s traumatizovanými osobami. Těším se na nové aktualizované vydání.

Prof. dr. Luise Reddemannová

traumaterapeutka a profesorka psychotraumatologie

a klinické psychologie na univerzitě v Klagenfurtu

ÚVOD

Násilí je stejné jako kámen,

jenž padne do vody.

Vyvolá kruhy,

voda se za ním uzavře,

kámen zůstane ležet v hloubce

a nikdo jej nevidí.

Toto je příběh ženy jménem Angela Lenzová.

Angela Lenzová je mnohočetná osobnost.

Mnohočetnou poruchu osobnosti[1] lze pokládat za sebezáchovný systém duše. Je to extrémní posttraumatická reakce na stres, vyvolaná brutálním násilím v raném dětství. Násilím, které je dlouhodobé, bezvýchodné a nesnesitelné. Mučením.

Tuto historii má za sebou mnoho lidí.

Angela Lenzová totiž není jediný člověk v Německu, který zažil incest, vynucenou prostituci a rituály satanské sekty. Vše, co Angela vypráví, bylo potvrzeno výpověďmi dalších obětí. Jejich svědectví znějí tak příšerně, že se jim nechce věřit.

Proč jsem jí uvěřila?

Angela Lenzová nepůsobí jako zmatená podivínka. Hovoří klidně a jasně. Když si na něco nevzpomínala, řekla to, když se zmýlila, opravila se. Nechala mě nahlédnout rozporuplnost svých osobností, jejich rozdílné pocity a názory.

Poradci ve věci sekt, kriminalisté i lékaři se shodují ve svých zjištěních. Němečtí, nizozemští, belgičtí, američtí, kanadští, angličtí, francouzští, španělští, dánští, norští, turečtí, izraelští i australští odborníci, se kterými jsem mluvila a korespondovala, popisují ve svých zemích srovnatelné případy a fenomény. Mnozí z nich mají za sebou více než 25 let terapeutické práce s oběťmi týrání.

S použitím vysvědčení, dopisů, fotoalb, úředních dokumentů, lékařských zpráv, rentgenových snímků, novinových článků a výpovědí svědků jsem se pokusila sestavit obraz, který se co nejvíce blíží skutečným událostem.

Některé části Angeliny rodinné historie už není možno rekonstruovat. Otec je mrtev. Příčiny jeho pedofilní orientace můžeme odhadnout pouze z několika náznaků, zbytek si lze dnes jen domýšlet. Z rodinných vyprávění je známa násilnická povaha a promiskuita Angelina děda a výrazně náboženské klima, ve kterém žila rodina po mnoho generací. Tedy i Angelin otec vyrostl v rodině, kde se extrémně oddělovala veřejná a privátní sféra. V rodině se objevovaly případy diagnostikované tehdy jako schizofrenie.

Rodina je u nás pod zvláštní ochranou státu. Pod čí ochranou se však nacházejí děti v rodinách, ve kterých jsou fyzicky a duševně týrány, sexuálně zneužívány či zanedbávány? Nejvíce násilí se odehrává za zavřenými dveřmi. Všude, na celém světě.

Incest znamená hluboké duševní zranění, jež mnoha dětem zatarasí cestu vývoje k autonomii a schopnost jasně si vymezit hranice. Stres, v němž se vystrašené malé dítě neustále nachází, ovlivňuje propojení nervových drah v mozku a biochemii jeho těla: v nebezpečí produkuje každý z nás automaticky velká množství „hormonového koktejlu“, který nám dává schopnost bojovat nebo utéci. Po odeznění nebezpečí hladina hormonů opět klesne. Jestliže se však nebezpečí stále znovu nevypočitatelně a neodvratně navrací, pak si tělo vytvoří svou vlastní drogovou závislost. Je-li pachatel zároveň i ochráncem – tedy otec –, zažívá dítě velmi silné podmiňování. Stane se z něj jiné dítě než to, kterým by se stát mohlo.

Jak těžký start do života.

Incest je mateřskou školou prostituce, říká Francisco Orengo. A pasáci to dobře vědí, zdůrazňuje španělský psychiatr, jenž na své klinice pomáhal mnoha ženám vymanit se z prostituce. Je to poznatek předávaný z otce na syna. A past, ze které uniknou jen nemnozí.

Jak to dokázala Angela Lenzová?

Zrekonstruovala jsem její život, byla jsem se podívat na místech, na které si vzpomíná. Navštívila jsem tichou, úhlednou vilovou čtvrt jejího dětství. Viděla soukromou mateřskou školu, kterou navštěvovala. Kráčela jsem po pěšině za domy, vinoucí se do lesa, kde byla Angela mučena. Poslechla jsem si kázání jednoho z pachatelů. Na počátku mého pátrání byl ještě ve svém úřadě.

Angela jej neudala. Neudala nikoho.

Taková je její úmluva s pachateli.

Známe jejich jména, víme, kde bydlí. Vždy když se „strýček Paul“ přestěhuje do jiné spolkové země, zaregistruji to, neboť si vždy nechá spořádaně zanést do telefonního seznamu svoje telefonní číslo. Ze svého posledního bydliště se mohl kochat výhledem na bývalý koncentrační tábor.

Angela sepsala jména pachatelů, místa činu a všechny okolnosti jejich zločinů a uložila je. Nejen u své advokátky, ale i na mnoha dalších místech. Takových, která materiál nevydají už ani Angele samotné, ale která je v případě její smrti odevzdají státnímu zastupitelství. Učiní tak i tehdy, kdyby se něco stalo někomu z rodiny, její terapeutce, autorce této knihy či její spolupracovnici. A to i v případě, že by to vypadalo jako „docela normální“ autonehoda.

Taková je úmluva s pachateli.

Akceptovaná dokonce i policií.

Po dlouhou dobu byli pachatelé technicky vybaveni lépe než vyšetřující orgány. Fotografie sadistických erotických scén s pětiletými, tříletými a jednoročními dětmi či dokonce s kojenci byly po vysokorychlostních elektronických dálnicích rozesílány do celého světa, ale trvalo ještě více než desetiletí, než byla zvláštní oddělení policie vybavena srovnatelným hardwarem a softwarem, aby je mohla zadržet. V uplynulých deseti letech zločinci ještě přitvrdili. Na počátku sbírání materiálu k této knize tušili jen nemnozí to, co je dnes realitou doloženou mnoha policejně uznatelnými důkazy, ať už je to virtuální zneužívání dětí na internetové stránce „Second Life“ či mučení malých dětí a kojenců on-line před webovými kamerami (cynický název jedné takové stránky zní „Kids the Light of Our Lives“). V mnoha evropských zemích jsou doloženy vraždy se zřetelnými satanskými prvky. Při odhalení mafiánských sítí v politice, hospodářství a organizované zločinnosti je často zmiňováno zneužívání dětí a dětské bordely (jako například v roce 2007 v Sasku). Je to vysoce výbušná směs. Když Angela přišla před několika desítkami let do styku s tímto temným světem, nikdo jejím náznakům nevěřil. Tabu bylo tenkrát ještě neporušené, pachatelé se mohli cítit v bezpečí.

Dnes se už tabu začíná drolit. Mnozí novináři se nedají tak snadno opít rohlíkem. A zrovna tak mnozí lékaři. „Tenkrát pokládali nás, kteří jsme svým pacientkám a pacientům věřili, za šílence,“ píše prof. dr. Luise Redemannová. „Bohužel se dnes všechny hrůzy, které popisujete ve své knize, plně potvrdily.“ Lékařské i terapeutické znalosti se rozšiřují. Takzvaný switch, proměnu jedné identity v druhou, lze prokázat při tomografickém vyšetření. Existují už tři průzkumy rituálního násilí v Německu a také internetová studie shromažďující výsledky ze všech kontinentů. Je možné, že některé útržky vzpomínek byly Angele vsugerovány pachateli. Jiné mohou být symbolickými obrazy zažitého týrání nebo krycími vzpomínkami, které ji mají chránit před tím, aby si uvědomila skutky svého otce v plném rozsahu. Já jsem však i po patnácti letech naprosto přesvědčena o tom, že Angela Lenzová zažila extrémní násilí, sadistické mučení a rituální sexuální zneužívání.

Aby bylo zabráněno identifikaci Angely, její nynější i původní rodiny, byla změněna jména, data, místa i povolání obětí i pachatelů. Totéž platí pro jejich koníčky a sporty. Rovněž jména obou terapeutek „Nina Tembergová“ a „Elisabeth Gebhardová“ jsou pseudonymy.

Jména a citáty zmíněných vědců, psychiatrů a terapeutů (Prof. Dr. Onno van der Hart, Dipl-Psych. Michaela Huberová, Dipl.-Päd. Anne Jürgensová, Dr. Richard Kluft, Dr. Catherine Fineová, Dr. Arne Hofmann, Monika Veithová, Thorsten Becker, Francisco Orengo a jiní) jsou autentické. Rozhovory s nimi se skutečně odehrály.

Traumatické vzpomínky mnohočetných osobností, zvané anglicky flashbacks, mají často bezčasovou kvalitu. Je to pocit jakoby mimo čas a prostor. Ten, jehož přepadnou traumatické vzpomínky, často neví, že vybavovaný zážitek už skončil. Strašná vzpomínka jej zavalí jako mořská vlna, pod jejíž tíží se zhroutí. Je potřeba přenést jej opět na pevnou půdu reality, a to přímo doslova: „Podívej se, tady je podlaha, na které pevně stojíš, jsi v bezpečí, všechno je pryč.“ Platí to však i v přeneseném smyslu, tito lidé trpí často ztrátou orientace v čase. A přesně to pachatelé chtějí: Ten, kdo nedokáže uvést místo a čas předpokládaného zločinu, stěží může někoho udat.

Proto je na počátku každé kapitoly uveden seznam historických událostí, jež mají trauma popisované v dané kapitole pevně zakotvit v čase: Stalo se to tenkrát, když v rádiu hráli „Sugar Baby Love“, Helmut Kohl se stal kancléřem a Charles Mason byl uvězněn kvůli rituálním vraždám.

Několik epizod pochází z vyprávění jiných přeživších obětí. Životopisy lidí, kteří vyrůstali v destruktivních kultech, mají předem danou strukturu. K ní patří i přenášení násilí na vlastní děti, jež může vést až k usmrcení.

Alespoň tohoto zůstala Angela Lenzová ušetřena.

Nezařadila se mezi pachatele.

Ale spolupodílela se.

Psát tuto knihu znamenalo dostat se do blízkosti něčeho, co není možno unést. Angela zažila nesnesitelné, byla obětí. Ale zažila ještě něco těžšího. Byla i pachatelem. Angela byla obojím.

Násilí je spirála, která se roztáčí stále dál. Snažila jsem se volit jazyk, který by zabraňoval dalšímu předávání násilí, přesto však vyjádřil to, co se událo.

Neboť se to událo doopravdy. A děje se to stále dál.

Některé strategie, kterých používají kruhy kolem dětské pornografie a destruktivních kultů k tomu, aby překazily léčbu svých bývalých obětí, jsou tak neslýchané, že jsem jim nejprve nechtěla uvěřit. Zahrnula jsem jejich špinavé psychologické taktiky do této knihy až tehdy, kdy mi je potvrdili tři terapeuti nezávisle na sobě. Jedná se kupříkladu o zlovolné použití fotografie či zvukového záznamu terapeutky s úmyslem vzbudit k ní v klientovi odpor či strach.

Kresby Angely Lenzové ukazují dva světy: jeden jasný, světlý a pestrý, a druhý ponurý, černohnědý a děsivý, plný hrůzy a násilí. Prožitého násilí. Některé Angeliny podosobnosti chtějí pomstu. Většina z nich však chce pouze to, aby „ten světlý svět viděl, že ten druhý, ten temný svět skutečně existuje“.

A on skutečně existuje, tady u nás, docela blízko. Nejen v belgickém Sars-la-Buissière, kde mučil a zabíjel Marc Dutroux. Nebo v lesích u Milána, kde vraždila heavymetalová skupina „Beasts of Satan“ při svých satanských rituálech. Či ve francouzském Angieru, kde bylo 45 dětí ve věku od šesti měsíců po dvanáct let znásilňováno a nuceno k prostituci 66 dospělými, mezi nimi i jejich vlastními rodiči. Anebo v Londýně, kde podle údajů Scotland Yardu v roce 2001 zmizelo 300 barevných chlapců ve věku čtyř až sedmi let. Anebo v Portugalsku, kde bylo odhaleno v síti státních dětských domovů Casa Pia 600 případů sexuálního násilí na dětech. Či ve Španělsku, kde policie v červenci 2007 při operaci „Trest“ zatkla 66 podezřelých a zabavila 50 milionů (!) snímků mučení dětí.

To vše se děje i u nás.

Podaří se vnést světlo do temnoty tohoto tajného světa?

Ulla Fröhlingová

1. kapitola

HLASY

STEFANIE

„Nevím, že nic nevím.“

Cizí byt

Všechno je v pořádku.

Jen na okamžik usnula. Není žádný důvod propadat panice. Jen klid. To je to nejdůležitější. Neztrácet nervy. Nějak už zjistí, kde je. Čí je to byt.

Většinou na to vždycky přišla. Má v tom už praxi. Jen na sobě nedat nic znát, bedlivě naslouchat, pozorovat. A zůstat klidná.

Některé věci se jí ovšem nepodařilo vypátrat nikdy. Třeba jak se dostala na neznámé místo. Nebo co se dělo předtím. Ale na to se už dávno neptala. Prostě se odstřihla od minulosti, našla pár nitek, kterých se mohla zachytit, a šla dál.

Tentokrát ležela na nějakém gauči. Cizím gauči. Drsná látka, snad len, hnědá s šedými pruhy. Pár polštářků. Nebyl to její vkus. Akvárium, knihovna. Čtyři okna, všechna zavřená. Pouze jedny dveře, rovněž zavřené.

Jen neudělat chybu.

Zůstala bez hnutí ležet a naslouchala. Za dveřmi bylo ticho. Vypadalo to, že je tu sama. To je dobře. Má čas, aby se tu porozhlédla a seznámila se s bytem. Aby pátrala po nějaké vzpomínce, po čemkoli, čeho by se zachytila. Znala už ty stavy, kdy omdlela a vzbudila se na nějakém úplně jiném místě. Když měla štěstí, ocitla se doma. A když smůlu, tak někde v noci na ulici bez klíče od domu. V každém případě bylo vždy lepší, když byla zpočátku sama. Nemusela nic vysvětlovat, nemusela si vymýšlet.

Opatrně natáhla nohy. Pohnula pažemi, zahýbala prsty. Ne, necítí žádné bolesti. To je dobře.

Pohlédla na hodinky. Jenže tohle přece nejsou její hodinky; tyhle ještě nikdy neviděla, vlastně to ani nejsou pořádné hodinky, chybí jim ciferník a ručičky, je na nich jen řada číslic: 15:35:23, poslední číslice se rychle mění. Nedávno se dívala na takové supermoderní hodinky ve výloze a viděla je i u jednoho otcova obchodního přítele. Ona sama však žádné takové nevlastní. Kromě toho by takový dárek dostal nejprve bratr, a ne ona.

I toto zjištění přijala bez údivu, jako ostatně většinu překvapujících skutečností ve svém životě.

Je třeba jít dál.

Posadila se. Zabubnovala prsty o dřevěnou desku stolu. Byl to nízký, těžký konferenční stolek a na něm popelník s napůl vykouřenou doutnající cigaretou.

… doutnající cigaretou!

Polilo ji horko a zmocnila se jí panika: Někdo tu ještě před chvílí kouřil. To znamená, že v bytě přece jen někdo je!

Potichu vstala, odhrnula si z obličeje krátké vlasy, přistoupila ke dveřím a pomalu zmáčkla kliku. Za dveřmi byla dlouhá chodba, úzká a tmavá. Zatápala po vypínači. Ne, raději žádné světlo. V pološeru napočítala šestero dveří, dvoje byly otevřené. Přímo naproti byly zřejmě dveře od bytu, v zámku trčel klíč. Rozběhla se k nim, otočila klíčem a zmáčkla kliku. Dveře nešly otevřít. Ven! Chci pryč odsud! Zalomcovala klikou a pěstmi a hlavou bušila do tabulí z mléčného skla.

„Otoč klíčem dvakrát,“ řekl jí nějaký hlas. Obrátila se, ale nikdo za ní nestál. Když znovu sáhla po klíči, třásla se jí ruka tak, že jí vyklouzl ze zámku a celý svazek dopadl se zařinčením na podlahu.

Znělo to jako výstřel.

Vnitřně se sesypala.

Musí zachovat klid.

Se zády opřenými o stěnu se svezla na podlahu, sebrala klíče a znovu se vztyčila. Jenže který klíč to je? „Tenhle,“ řekl jí znovu ten hlas a jí málem vypadly klíče znovu na zem. Rozhlédla se, zastrčila klíč do zámku, dvakrát jím otočila, dveře se otevřely a ona se vyřítila dolů po schodech. Prosím, prosím, ať nejsou domovní dveře zamčené!

Stála na ulici a rozhlížela se. Tady ještě nikdy nebyla. Dlažba z kočičích hlav, kolem ní s rachotem projel traktor. V dálce pastvina a několik krav. Vzduch byl cítit deštěm a stájí. Je to venkov, ale ona přece pochází z velkoměsta. To znamená, že je daleko od domova. Šla po ulici, našla ceduli s názvem ulice, ale nic jí neříkal.

Koruny velkých starých javorů stínily cestu. Některé z nich už shazovaly své plody a chodník byl plný jednokřídlých vrtulek. To je divné, že javory mají v tuhle roční dobu už plody. A stromy jsou plné listí. Ještě včera byly holé. Na březen je vůbec nezvykle teplo. Včera foukal studený vítr. Ocitla se snad někde na jihu? Včera sice svítilo slunce, ale bylo tak chladno, že jí matka nařídila, aby si vzala zimní kabát. Poslechla ji, protože moc dobře věděla, že je to tak lepší. Takhle měla lepší šanci, že zase neztratí pár hodin. Tolik se už naučila.

Pohlédla na svoje nohy a zděsila se. Roztrhané džíny. Kdyby to její matka viděla! Jako by do nich někdo záměrně vystříhal díry. Čí džíny to vůbec jsou? Její stoprocentně ne. Sáhla do kapes, ale nic nenašla. Ani boty nejsou její. Podivné pestrobarevné tenisky, je na nich nějaký nápis. Reebok.

Nevadí, je třeba jít dál.

Zatroubilo na ni auto a někdo, koho vůbec neznala, na ni zamával a jel dál. Kdo to byl? blesklo jí hlavou. Ale hned vzápětí ji napadlo: Poznávací značka! Podle ní pozná, kde je. Běžela ke třem zaparkovaným vozům. FL, Flensburg. To je na severu, nikde v okolí Kolína. Jak se sem dostala? Ne, to je špatná otázka. Jak se dostane zase domů? Tak se musí správně ptát.

Na ulici proti ní se objevil spěchající muž: vysoký, hubený, s kloboukem na hlavě skrývajícím obličej.

Strach.

Otočila se a běžela zpátky k domu, ze kterého utekla. Domovní dveře byly stále otevřeny. Vběhla dovnitř a zavřela je za sebou. Viděl ji? Všiml si, kam vběhla? Zapamatoval si to?

Čeho se vlastně bojí? Na to neznala odpověď. Zná toho muže? Ne. Nebo snad přece? Určitě ne. Proč tedy před ním utíkala? To nevěděla. A proč zrovna sem? A kam jinam?

Koniec ukážky

Table of Contents

PŘEDMLUVA

ÚVOD

1. kapitola

HLASY

STEFANIE

Cizí byt

TERAPIE

2. kapitola

MLČENÍ

DĚTI

3. kapitola

SIGNÁLY

„MULTIFUNKČNÍ DÍTĚ“

PRVNÍ SVĚDEK: UČITELKA

4. kapitola

VÝKŘIKY

TRAUTE

5. kapitola

HRŮZA

TEN DRUHÝ SYSTÉM

DĚTI SEKTY

DRUHÝ SVĚDEK: MUŽ Z ÚŘADU PÉČE O MLÁDEŽ

6. kapitola

CHYBĚJÍCÍ ČLÁNEK

MANDŽUSKÝ KANDIDÁT15

TŘETÍ SVĚDKYNĚ: KRIMINÁLNÍ KOMISAŘKA

7. kapitola

NADĚJE

GRÉTKA

8. kapitola

SOUČASNOST

MALÁ TRAUTE

PŘÍLOHA SEZNAM OSOB